Роджър Зелазни
Създания от светлина и мрак

Превод от английски: Александър Бояджиев, 1992

chitanka.info

От времената на дедите

отиват си и идват нови поколения.

Изчезнали са вече домовете

на своите строители.

Какво ли с тях е станало?

Дочувам думите на Имхотеп и Хардедеф,

с пословиците, на които днес мнозина разговарят.

Къде са техните строежи?

Стените им са срутени;

не съществуват градовете им и все едно. че никога не са били.

Оттам не се е върнал никой.

за да опише тяхното разположение

и да ни каже как са те —

да може да успокои сърцата ни

преди да стигнем там. Където те са отишли.

Празнувай тука и недей се уморява!

Защото на човека не е дадено

да отнесе имането си там.

Защото отишлият си не може да се върне.

Харис[1] (500. 6:2-9)

Комус влиза с Омайващия жезъл в едната си ръка и със своя Бокал в другата; следва го тълпа чудовища, водени като сбирщина от диви зверове. Те влизат буйни, шумни и невъздържани, с факли в ръцете си.

Милтън[2]

Човешки дрехи от кован Метал.

Човешката Снага от огнен Прах.

Човешкото Лице — потайна Пещ.

Човешкото Сърце — неутолим Стомах.

Блейк[3]

ПРЕЛЮДИЯ В ДОМА НА МЪРТВИТЕ

Мъжът следва пътя си във ВЕЧЕРТА на своята Хилядна година в Дома на мъртвите. Ако можехте да огледате огромната зала, през която той върви, нямаше да видите нищо. Тя е прекалено тъмна, за да послужат очите.

В това мрачно време ще го наречем просто „мъжа“.

Има две причини, за да постъпим така.

Първата е, че той отговаря на общото и общоприетото описание на същество от немодифициран модел на човек от мъжки пол, а именно: върви изправен, палците му противостоят на другите пръсти и той притежава останалите типични белези на себеподобните си. Втората причина е, че някога името му било отнето.

Няма смисъл да бъдем по-обстойни на този етап.

В дясната си ръка мъжът носи жезъла на своя Господар, който го води в тъмнината. Притегля го ту в една, ту в друга посока. Жезълът изгаря ръката му, пръстите и противостоящия им палец, ако кракът му се отклони само на една крачка от предопределения път.

Когато мъжът стига до някакво място посред тъмнината, той изкачва седем стъпала до каменен подиум и леко почуква три пъти по него с жезъла.

Появява се съвсем слаба и мъждива оранжева светлина, която се скупчва в ъглите. Тя очертава краищата на огромната, отчасти изпълнена зала.

Той обръща жезъла и го завърта в някаква вдлъбнатина в камъка.

Ако имахте уши в тази зала, щяхте да чуете нещо като шум от хвърчащи насекоми, които обикалят около вас, отдалечават се и се връщат.

Единствено мъжът ги чува. Тук има повече от две хиляди души, но всички те са мъртви.

Те се появяват в просветващи правоъгълници, очертани по пода; появяват се бездиханни и немигащи, положени хоризонтално върху невидими отворени катафалки на височина от два фута, като одеждите и кожите им са във всички цветове, а телата им са на всякаква възраст. Ето че някои са с крила, а други имат опашки; някъде се виждат рога, а другаде — дълги нокти на хищни птици. Известна част от тях разполагат с всичко споменато, в някои са вградени машинни части, а при други липсват. Мнозина изглеждат като мъжа, защото са немодифицирани.

Мъжът носи жълти панталони и риза без ръкави със същия цвят. Коланът и наметалото му са черни. Застанал е до светлеещия жезъл на своя Господар и гледа мъртвите под себе си.

— Станете! — извиква той. — Всички вие!

Думите му се смесват с жуженето във въздуха и се повтарят отново и отново, но не като ехото, което заглъхва, а са постоянно и периодично повтарящи се като звъна на електрически алармен сигнал.

Въздухът се изпълва със суматоха. Чува се пъшкане и скърцане на крехки стави, след което започва движение.

С шумолене, прищракване и разтриване те се надигат, а след това се изправят.

После движенията и звуците стихват, а те застават като незапалени свещи до откритите си гробове.

Мъжът слиза от подиума, спира за миг пред него, след което казва:

— Следвайте ме!

И тръгва обратно по пътя, по който е дошъл, като оставя жезъла на своя Господар да вибрира в сивия въздух.

По пътя си стига до една жена, която е висока, златна и самоубийца. Той гледа в невиждащите й очи и пита: „Познаваш ли ме?“ Оранжевите устни, мъртвите устни, сухите устни помръдват и тя пошепва: „Не.“ А той продължава да гледа и пита: „Познавала ли си ме?“ Думите му не спират да звънтят във въздуха, докато тя отново казва: „Не“ и той я отминава.

Пита двама други — мъж, който отдавна е бил стар и в лявата му китка е вграден часовник, както и едно черно джудже с рога, копита и козя опашка. И двамата казват: „Не“, а после го последват извън огромната зала, за да влязат в друга, под чийто каменен под лежат още мнозина, които всъщност не вярват, че ще бъдат повикани да излязат за неговата Вечер на Хилядната му година в Дома на мъртвите.

Мъжът ги води. Той води мъртвите, които е призовал и върнал към движение, а те го следват. Следват го през коридори, галерии и зали, нагоре по широки и прави стълби и надолу по тесни и вити стълби, докато най-сетне стигат до голямата Зала в Дома на мъртвите, където неговият Господар се разпорежда в своя съд.

Той седи на черен трон от полиран камък, а от лявата и дясната му страна има метални гърнета с огън. На всяка от двестата колони, наредени в редици в неговата голяма Зала, свети и примигва по един факел, пушекът от който, пронизан от искри, се вие и кълби нагоре, за да стане най-сетне сива част от диплещия се облак, изцяло покриващ тавана.

Той не помръдва, а гледа мъжа, приближаващ през Залата с пет хиляди мъртви зад себе си, и червените му очи се спират върху него, когато мъжът излиза напред. Мъжът се просва в краката му и не помръдва, докато не чува за себе си следното:

— Можеш да ме поздравиш и да станеш.

Всяка от дрезгавите думи е като остро пробождане посред едно ясно доловимо издишване.

— Привет, Анубис[4], Господарю на Дома на мъртвите! — казва мъжът и се изправя.

Анубис навежда малко черната си муцуна и кучешките му зъби белеят в нея. Езикът му като червена светкавица се стрелва напред и се прибира обратно в устата му. После се изправя и сенките плъзват надолу по неговото голо тяло с човешки форми.

Той повдига лявата си ръка й жужащият звук изпълва Залата и разнася думите му посред играещата светлина и пушека:

— Вие, които сте мъртви — казва той, — ще се забавлявате тази вечер за мое удоволствие. Храна и вино ще минават през мъртвите ви уста, но няма да долавяте вкуса им. Мъртвите ви стомаси ще ги задържат в себе си, докато вашите мъртви нозе ще отмерват такта на танца. Мъртвите ви устни ще изричат думи, които не ще имат никакво значение за вас, и вие ще се прегръщате един друг без удоволствие. Ще пеете за мен, ако го поискам. И отново ще легнете по местата си, когато аз поискам.

Повдига дясната си ръка.

— Нека пирът да започне — казва той и плясва двете си ръце.

Тогава измежду колоните се плъзват напред маси, отрупани с храна и с питие, а във въздуха се разнася музика.

Мъртвите се размърдват, за да изпълнят думите му.

— Можеш да се присъединиш към тях — казва Анубис на мъжа и отново се намества на трона си.

Мъжът отива до най-близката маса, хапва малко и пие чаша вино. Мъртвите танцуват около него, но той не танцува с тях. Те вдигат шум, който се състои от думи без значение, но той не ги слуша. Налива си втора чаша вино, а очите на Анубис се спират върху него, докато го пие. Налива си трета и я държи в ръцете си, после отпива глътка и се вглежда в чашата.

Колко време е изминало, той не може да каже, когато Анубис изрича:

— Прислужнико!

Той се изправя и се обръща.

— Приближи! — казва Анубис и той го прави.

— Можеш да станеш. Знаеш ли коя е вечерта на тази нощ?

— Да, Господарю. Тя е Вечерта на Хилядната година.

— Това е Вечерта на твоята Хилядна година. Тази нощ празнуваме една годишнина. Ти ми служи цели хиляда години в Дома на мъртвите. Доволен ли си?

— Да, Господарю…

— А спомняш ли си моето обещание?

— Да. Казахте ми, че ако ви служа вярно хиляда години, ще ми върнете името. Ще ми кажете кой съм бил в Средните светове на живота.

— Извинявай, но не съм го казал.

— Вие, но…?

— Казах, че ще ти дам няквкво име, което е съвсем различно нещо.

— А аз помислих…

— Не ме интересува какво си помислил. Искаш ли име?

— Да, Господарю…

— …Но би предпочел старото, нали? Това ли се опитваше да ми кажеш?

— Да.

— Наистина ли вярваш, че някой ще помни твоето име след десет века? Мислиш ли, че си бил толкова важен в Средните светове, та някой да е записал името ти и то да е имало значение за някого?

— Не знам.

— А защо си го искаш обратно?

— Само ако може да го имам, Господарю…

— Но защо? За какво ти е?

— Защото не си спомням нищо от Световете на живота. Бих искал да знам какъв съм бил, когато съм живял там.

— Защо? С каква цел?

— Не мога да ви отговоря, защото не зная.

— От всички мъртви — казва Анубис, — ти знаеш, че върнах в пълно съзнание и мисъл само теб, за да ми служиш тук. Дали според теб това не означава, че може би ти се полага нещо по-специално?

— Често се удивлявах защо постъпихте така.

— Е, човече, нека ти помогна: ти си нищо. Бил си нищо. Никой не си спомня за теб. Името ти на смъртен не означава нищо.

Мъжът свежда поглед.

— Съмняваш ли се в думите ми?

— Не, Господарю…

— Защо не?

— Защото вие не лъжете.

— Тогава нека да ти обясня. Изтрих спомените ти за живота само защото те щяха да ти причиняват мъка сред мъртвите. А сега нека да ти покажа колко си неизвестен. В тази зала има повече от пет хиляди мъртви от различни места и на различна възраст.

Анубис става и гласът му стига до всеки присъстващ в Залата:

— Слушайте, личинки! Погледнете този човек, който е застанал пред моя трон! Обърни се към тях, човече!

Мъжът се завърта.

— Човече, знай, че днес не носиш тялото, в което спа през миналата нощ. Сега изглеждаш както преди хиляда години, когато дойде в Дома на мъртвите.

— Мъртъвци мои, има ли някой от присъстващите тук, видели този човек, да каже, че го познава?

Едно златно момиче пристъпва напред.

— Познавам този човек — казва тя с оранжевите ся устни, — защото той ме заговори в другата зала.

— Това го знам — изрича Анубис, — но кой е той?

— Този, който ме заговори.

— Що за отговор? Бягай да се сношаваш ей с оня тъмночервен гущер! А ти, старче?

— Той говори и с мен.

— Знам. Можеш ли да кажеш името му?

— Не мога.

— Тогава се качи да танцуваш ей на оная маса и сипи вино върху главата си. А ти, черньо?

— Този човек разговаря и с мен.

— Знаеш ли името му?

— Не го знаех, когато ме попита…

— Изгори тогава! — изкрещява Анубис, а от тавана пада огън; от стените също изскача огън и превръща черния човек на пепел, която бавно се завихря по пода, минава между глезените на спрелите танцьори и накрая пада като прах.

— Виждаш ли? — казва Анубис. — Няма кой да назове името ти, с което някога се те познавали.

— Виждам — казва мъжът, — но последният може би знаеше нещо повече…

— Празни приказки! Ти си непознат и никому не си потребен, освен на мене. Причината за това е, че си чудесно посветен в приложното изкуство на балсамирането и от време на време съчиняваш по някой сполучлив надгробен надпис.

— Благодаря ви, Господарю.

— Каква полза би имал тук от име и спомени?

— Предполагам, че никаква.

— Но тъй като искаш да имаш име, аз ще ти дам едно. Извади ножа си.

Мъжът изтегля острието, което виси отляво на пояса му.

— А сега отрежи палеца си.

— Кой палец, Господарю?

— Левият ще свърши работа.

Мъжът прехапва долната си устна и присвива очи, когато натиска и дръпва острието в ставата на палеца си. Кръвта му руква на пода. Тя потича по плоската част на ножа и започва да капе от върха. Коленичи и продължава да реже, докато сълзите се стичат по бузите му и падат, за да се смесят с кръвта. Той диша задъхано и изхлипва само веднъж.

После казва:

— Готово. Ето го!

Той изпуска ножа и предлага палеца на Анубис.

— Това нещо не ми трябва! Хвърли го в огъня!

С дясната си ръка мъжът хвърля палеца в някакъв мангал, който изцвъртява, просъсква и пламва.

— Сега свий шепата на лявата си ръка и събери кръвта в нея.

Мъжът изпълнява нареждането.

— А сега я вдигни над главата си и остави кръвта да се стече по теб.

Той вдига ръката си и кръвта залива челото му.

— Повтаряй след мен: „Кръщавам се…“

— „Кръщавам се…“

— „Уаким от Дома на мъртвите…“

— „Уаким от Дома на мъртвите…“

— „В името на Анубис…“

— „В името на Анубис…“

— „Уаким…“

— „Уаким…“

— „Емисар на Анубис в Средните светове…“

— „Емисар на Анубис в Средните светове…“

— „…и отвъд тях.“

— „…и отвъд тях.“

— А сега вие, мъртъвци, слушайте какво казвам: Обявявам, че този човек е Уаким. Повторете неговото име!

— Уаким. — се чуват думите, излезли от мъртви устни.

— Така да бъде! Уаким, вече имаш име. Подобаващо за случая е да почувстваш раждане на новото си име, така че да излезеш оттук променен, о, мой наименовани!

Анубис вдига и двете си ръце над главата си и ги отпуска встрани.

— Продължете танците! — нарежда той на мъртвите.

Те отново се движат заедно с музиката. Тялорежещата машина влиза в залата, последвана от машината за подмяна на протези.

Уаким отвръща погледа си от тях, но те застават редом с него и спират.

От първата машина изскачат държатели и тя го улавя с тях.

— Човешките ръце са слаби — казва Анубис. — Нека бъдат свалени.

Мъжът изпищява, когато се разнася бръмченето на циркулярните резци. След това припада. Мъртвите продължават своя танц.

Когато Уаким се събужда, две сребърни ръце без шевове висят студени и безчувствени от двете му страни. Той свива пръстите.

— А краката на човека са слаби и могат да се уморят. Нека тези, които той носи, бъдат сменени с неуморим метал.

Когато се събужда за втори път, Уаким стои прав на сребърни колонки и помръдва пръстите на краката си. Езикът на Анубис се стрелва напред.

— Сложи дясната си ръка в огъня — казва той, — и я дръж там, докато побелее.

Музиката се стеле около него, а пламъците галят ръката му, докато тя става червена като тях. Мъртвите разговарят по мъртвешки и пият вино, чийто вкус не усещат. Прегръщат се един друг без удоволствие. Ръката побелява.

— Сега — нарежда Анубис, — хвани мъжеството си с дясната ръка и го изгори.

Уаким облизва устните си.

— Господарю… — започва той.

— Направи го!

Той го прави и пада в безсъзнание преди да е завършил.

Когато се събужда отново и се поглежда надолу, вижда се целият от светлеещо сребро, безполов и силен. А щом докосва челото си, раздава се звук на метал, ударен о друг метал.

— Уаким, как се чувстваш? — пита Анубис.

— Не знам — отговаря той, а гласът му е непознат и дрезгав.

Анубис прави жест и най-близката страна на резачката машина става като огледало.

— Погледни се.

Уаким гледа блестящото яйце, което му служи за глава, жълтите лещи на мястото на очите и просветващия цилиндър на гръдния си кош.

— Хората могат да започнат и да завършат по много начини — казва Анубис. — Някои успяват да започнат като машини и да се очовечат постепенно. Други могат да завършат като машини, като губят постепенно човешката си същност, докато са още живи. Загубеното може винаги да се придобие отново. А придобитото може винаги да се изгуби. Уаким, какво си ти: човек или машина?

— Не знам.

— Позволи ми тогава да продължа да те обърквам.

Анубис прави жест и ръцете и краката на Уаким се разхлабват и падат. Металният му гръден кош издрънчава на камъка, претъркулва се и остава да лежи в подножието на трона.

— Вече не можеш да се движиш — казва Анубис. Той протяга крака си и докосва малък ключ в тилната част на Уакимовата глава. — Сега си лишен от всички сетива с изключение на слуха.

— Да — отговаря Уаким.

— Ето, свързан си с един проводник. Нищо не усещаш, а главата ти е отворена и след малко ще станеш част от машината, която следи и поддържа контрола над целия този свят. А сега, гледай!

— Виждам — отговаря той, — докато добива представа за всяка стая, коридор, зала и камера в този винаги мъртъв и никога неживял свят, който никога не е бил свят, защото е изработен, а не роден от уплътнена звездна материя и пламъците на сътворението, защото е изчукан и съчленен, нитован и топен, изолиран и боядисан, но не в моретата, на сушата, във въздуха и в живота, а от масла, метали, камък и енергийни екрани, всички увиснали заедно в леденото празно пространство, където не блести никакво слънце; така той добива представа за разстояния, напрежения, тегла, материали, налягания и за тайния брой на мъртвите. Не усеща собственото си тяло — механично и изключено. Познава само вълните на поддържащото движение, които текат през Дома на мъртвите. Той тече заедно с тях и откроява неуловимите цветове на количественото възприятие.

Анубис заговаря отново:

— Вече знаеш за всяка сянка в Дома на мъртвите. Погледна през всички скрити очи.

— Да.

— Сега виж какво има отвъд.

Има звезди, много звезди, разхвърляни звезди и тъмнина навсякъде между тях. Те трептят, събират се и се разбягват, летят, втурват се към него и го отминават. Цветовете им искрят и са чисти като ангелски очи, а те минават близо и далече в безкрайността, през която му се струва, че сам се движи. Липсва всякакво усещане за реално време или реално движение, а само за смяна на полето. Огромната синя грамада на някакво слънце сякаш се извисява за миг край него, след което отново идва черното, изпълващо всичко наоколо, и само в далечината отминават малки светлини.

Най-сетне той стига до свят, който не е свят, а е лимоненожълт и лазурен и още зелен, зелен, зелен. Някаква зелена корона е увиснала над него, с три пъти собствения му диаметър, която сякаш пулсира с приятен ритъм.

— Гледай Дома на живота — казва отнякъде Анубис.

И той го гледа. Топъл е, блести и е жив. Уаким изпитва чувството, че оживява.

— Озирис[5] управлява в Дома на живота — казва Анубис.

Той съзира огромна птича глава върху рамена на човек, а светложълтите очи в нея са живи, наистина колко живи, когато създанието се изправя пред него посред безкрайна равнина от преливащо от живот зелено[6], което надхвърля цялата му представа за света. В едната си ръка държи жезъл, а Книгата на живота е в другата му ръка и сякаш именно то, създанието, е източникът на бликащата топлина.

Уаким отново чува гласа на Анубис:

— Домът на живота и Домът на мъртвите ограничават Средните светове.

Появява се усещането за падане по спирала и Уаким още веднъж гледа звезди, но разделени звезди, държани с притеглящи сили от други звезди, които са видими, после невидими и видими отново, когато избледняват, идват и отминават като искрящи бели линии в непрестанна игра.

— Сега виждаш Средните светове на живота — пояснява Анубис.

И десетки светове се претъркалят пред него като топки от чуждоземен мрамор, които са гравирани, оразмерени, полирани и накалени до бяло.

— …Ограничени — добавя Анубис. — Те са ограничени от полето, извито в дъга между двата единствено значими полюса.

— Какви полюси? — изрича металната глава, която е Уаким.

— Дома на живота и Дома на мъртвите. Средните светове действително се движат около своите слънца, а всички заедно вървят по пътищата на живота и смъртта.

— Не разбирам — казва Уаким.

— Няма как да разбереш. Кое е едновременно най-големият дар и най-голямото проклятие във вселената?

— Не знам.

— Живот — казва Анубис, — или смърт.

— Пак не разбирам — казва Уаким. — Служите си с върховното понятие. Искате един отговор, а назовавате две неща.

— Така ли? — пита Анубис. — Наистина?! И само защото ползвам две думи, следва ли да се разбира, че съм назовал две отделни и различни неща? Не може ли едно нещо да притежава повече от едно име? Вземи себе си за пример. Кой си ти?

— Не знам.

— Е, това може да бъде началото на мъдростта. Ти с еднаква лекота би могъл да си и машина, която аз избрах да въплътя за известно време като човек, а сега си превърнат отново в метален сандък, както и би могъл да си човек, когото пак аз съм избрал да въплътя в машина.

— Има ли някаква разлика?

— Не. Абсолютно никаква. А и ти не можеш да доловиш същността на нещата. Кажи ми, ти жив ли си?

— Да.

— Защо?

— Защото мисля. Чувам гласа ви. Имам спомени. Мога да говоря.

— Коя от тези способности представлява живот? Спомни си, че не дишаш, нервната ти система е купчина от метални нишки, а пък аз изгорих сърцето ти. Не забравяй също, че имам машини, които могат да те надмислят, да те надспомнят и да те надприказват. Остава ли нещо като претекст на твърдението, че си жив? Казваш, че чуваш гласа ми, а дали „чуването“ е субективно явление? Много добре. Ще изключа слуха ти. Следи внимателно, за да разбереш дали преставаш да съществуваш.

…Една снежинка се носи надолу в кладенец, но в кладенец без вода, без стени, без дъно и без горен отвор. А сега махнете снежинката и мислете само за движението…

След време, протяжно време, отново се чува гласът на Анубис:

— Знаеш ли каква е разликата между живот и смърт?

— „Аз“ съм живот — казва Уаким. — Каквото и да придадете или отнемете, ако си остана „аз“, това е животът.

— Спи — казва Анубис, но сякаш няма нищо, за да го чуе там, в Дома на мъртвите.

Когато Уаким се събужда, намира се поставен върху маса недалеч от трона и той отново може да вижда, да гледа танца на мъртвите и да чува музиката, под която те се движат.

— Мъртъв ли беше? — пита Анубис.

— Не — казва Уаким. — Бях заспал.

— Каква е разликата?

— „Аз“ съм бил още тук, макар и да не съм го знаел.

Анубис се разсмива.

— Представи си, че изобщо не бях те събудил.

— Предполагам, че това би било смърт.

— Смърт ли? Тоест да не бях решил да упражня силата си, за да те събудя, така ли? Следва ли да се разбира, че дори и при вечното присъствие на тази сила, „ти“ ще продължаваш да съществуваш като скрита възможност в същия безкраен период от време?

— Ако това не е било сторено, ако аз бях оставен завинаги като скрита възможност, това би било смърт.

— Преди малко ти каза, че сън и смърт са две различни неща. Дали разликата не е резултат от продължителността на съответния период от време?

— Не — изрича Уаким, — всичко опира до съществуването. След съня идва разбуждането и животът е все още тук. Когато съществувам, аз зная това. А щом стане обратното, не знам нищо.

— Следователно, животът е нищо, така ли?

— Не.

— Тогава сигурно е съществуване, а? Като тези мъртъвци.

— Не — казва Уаким. — Животът е, когато знаеш, че съществуваш, поне за част от времето.

— Кое определя нещата?

— „Аз“ — казва Уаким.

— Какво е това „аз“? Кой си ти?

— Аз съм Уаким.

— Аз пък ти дадох същото име съвсем наскоро! Какво беше преди това самият ти?

— Не бях Уаким.

— Мъртъв ли?

— Не! Жив! — изкрещява Уаким.

— Не повишавай глас в моите зали — казва Анубис. — Не знаеш що си или кой си, не разбираш разликата между съществуване и несъществуване, а се осмеляваш да спориш с мен по въпросите на живота и смъртта! Сега няма повече да питам, а ще ти разкажа. Ще ти разкажа за тези неща.

— Има твърде много живот и няма достатъчно живот — започва той, — а същото е и със смъртта. Но нека оставим парадоксите настрана.

Домът на живота лежи толкова далече оттук, че един лъч светлина, тръгнал от него в деня, когато ти влезе в тази територия, досега все още не е изминал осезаема част от разстоянието, което ни разделя. Между нас лежат Средните светове. Те следват приливите и отливите на живота и смъртта, които се движат между моя Дом и Дома на Озирис. Когато казвам „движат“, нямам предвид жалкия светлинен лъч, който едва пълзи. По-скоро те се движат като вълни в океана, който има само два бряга. Ние имаме правото да надигнем вълни, където поискаме, без да бъде застрашено цялото море. Какви са тези вълни и какво правят те?

— Някои светове имат прекалено много живот — продължава той. — Живот, който пълзи, пъпли, опложда и сам задушава себе си; тези светове са прекалено милосърдни, препълнени с науки, които поддържат живота на хората, светове, които сами могат да се удавят в собствената си семенна течност, светове, които претъпкват земите си с тълпи от жени с издути кореми, така че сами вървят към смъртта под тежестта на своята плодовитост. Има и други светове, които са студени, пусти и жестоки, такива, които смилат живота като зърно. Дори с телесни модификации и с машини за промяна на обстановката, съществуват само няколкостотин свята, които могат да бъдат обитавани от шестте интелигентни раси. Животът е страшно нужен в най-лошите от тях. А в най-добрите може да се окаже жесток дар. Когато казвам, че животът е нужен или ненужен в някои места, същото се отнася и за смъртта, която е нужна или ненужна. Не говоря за две различни неща, а за едно и също нещо. Озирис и аз сме счетоводители. Ние кредитираме и вменяваме дългове. Ние събуждаме вълни или ги принуждаваме отново да потънат обратно в океана. Може ли да се разчита на живота, че ще се самоограничи? Не. Това са безсмислените усилия на двамина да станат вечност. А може ли да се разчита на самоограничение на смъртта? Никога! Това е равнозначният напън на нулата да обгърне необятното.

— Задължително е обаче да има контрол над живота и контрол над смъртта — казва той, — защото инак плодотворните светове ще се въздигат и ще се сриват, въздигат и сриват в кръговрат между империя м монархия, за да стигнат до крайното разрушаване. Пустите светове ще бъдат обгърнати от нищото. Животът не може да се задържи сам в рамките, заложени от статистиката за неговото насочване. Следователно той трябва да бъде задържан, както и става. Озирис и аз държим Средните светове. Те лежат в контролираното от нас поле, а ние ги включваме и изключваме, когато трябва. Е, Уаким, виждаш ли? Започваш ли да разбираш?

— Вие ограничавате живота, така ли? Вие носите смърт, а?

— Можем да налагаме безплодие на всяка от шестте раси, в който и да е свят по избор, а продължителността на периода се определя от нуждите. Това може да бъде направено тотално или на част от цялото. Освен това можем да направляваме продължителността на живота, както и да покосяваме населението.

— Как?

— Огън. Глад. Мор. Война.

— А безплодните и сухи светове? Как постъпвате с тях?

— Могат да се осигурят многократни раждания, а и не се бъркаме в продължителността на живот. Току-що починалите се изпращат в Дома на живота, а не тук. Там биват подлагани на ремонт или частите им се ползват за конструиране на нови същества, които могат или пък не могат да са домакини на човешки интелект.

— А останалите мъртви?

— Домът на мъртвите е гробище на шестте раси. В Средните светове няма законно определени гробища. В миналото се е случвало от Дома на живота да искат от нас приемащи организми или части. В други случаи те са ни пращали своите излишъци.

— Трудно е да се разбере. Изглежда жестоко, изглежда грубо…

— Това е живот и това е смърт. Това е най-великият дар и най-жестокото проклятие във вселената. Уаким, не се налага да разбираш всичко това. Дали ще го схванеш, или не, дали ще го одобриш, или не, ти няма да повлияеш с нищо на неговото действие.

— А кога вие — Анубис и Озирис — поехте контрола върху операцията като цяло?

— Има неща, които не са за обсега на твоето познание.

— По какъв начин Средните светове приемат вашия контрол?

— Живеят с него и умират с него. Той стои по-високо от тяхното неодобрение, защото е необходим за продължаване на собственото им съществуване. Той се е превърнал в естествен закон и е напълно безпристрастен, защото се прилага с еднаква сила към всички, които са в рамките на неговото действие.

— А има ли такива, които не са?

— За това ще научиш повече, когато съм готов да ти го кажа, но времето не е дошло. Уаким, аз те направих машина. Сега ще те направя човек. Кой може да каже как си започнал и къде си започнал? Ако изтрия спомените ти до този миг, а след това те превъплътя, ще си спомняш, че си започнал като купчина метал.

— Ще го направите ли?

— Не. Искам да бъдеш оборудван със спомените, с които разполагаш сега, когато и ако ти възложа нови задачи.

Анубис вдига ръцете си и ги удря една в друга. Една машина поема Уаким и изключва всичките му сетива, докато го сваля долу. Музиката пулсира и се стеле около танцьорите, двестата факли сияят по колоните като безсмъртни мисли. Анубис се взира в едно почернено място на пода на голямата Зала, а отгоре балдахинът от пушек се движи по свои собствени ритми.

Уаким отваря очи и се взира в сивотата около себе си. Лежи по гръб и гледа нагоре. Кахлите под него са студени, а отдясно примигва някаква светлина. Внезапно той свива лявата си ръка, докосва мястото на палеца, намира го и въздъхва.

— Така е — казва Анубис.

Той сяда пред трона, оглежда тялото си и вдига очи към Анубис.

— Беше кръстен и роден отново в плът и кръв.

— Благодаря ви.

— Не беше трудно. Наоколо е пълно със суровини. Стани! Помниш ли уроците си?

Уаким се изправя.

— Кои от тях?

— Темпоралната фуга. Да накараш времето да следва мисълта, а не тялото.

— Да.

— А да убиваш?

— Разбира се.

— А съчетаването на двете?

— Да.

Анубис става, с цяла глава по-висок от Уаким, тялото на който е дълго значително повече от два ярда.

— Покажи ми!

— Да спре музиката! — извиква той. — Нека дойде при мен този, който в живота си се е казвал Даргот!

Мъртвите спират танца. Те стоят изправени, а очите им нито веднъж не са мигнали. Няколко секунди цари тишина и никакъв говор, шум от стъпки и дишане не я нарушават.

Сред изправените мъртви се движи Даргот, който върви напред в сянката и светлината на факлите. Уаким се изпъва, когато го вижда, защото мускулите на гърба, раменете и стомаха му се свиват.

Главата на Даргот е пресечена от метална лента с цвета на медта, която покрива скулите му и изчезва под сивеещата брада. Друга лента минава на ширина над веждите, върху слепоочията и се събира на тила. Разстоянието между очите му е голямо, очните ябълки са жълти, а ирисите червени. Долната му челюст непрекъснато се движи, сякаш предъвква нещо, докато той се клатушка напред, а зъбите му хвърлят дълги сенки. Главата му се полюшва вляво и вдясно на върха на двайсетинчов врат. Раменете му са широки три фута и това му придава вид на обърнат триъгълник, чийто рамене остро се спускат надолу към разчлененото на сегменти шаси, което започва там, където завършва плътта. Колелата му се въртят бавно, а лявото задно изскърцва при всяко превъртане. Увисналите му ръце са дълги цели четири и половина фута, така че върховете на пръстите леко докосват пода. Четири къси заострени крака са сгънати нагоре по дължината на равните му страни. Бръсначите се изправят и снижават на гърба, докато той се движи напред. Опашката му представлява бич с дължина осем фута, който се навива зад него при спирането му пред трона.

— За тази нощ, Нощта на Хилядната година — казва Анубис, — ти връщам името, Даргот. Някога те причисляваха към най-силните воини на Средните светове, докато ти не хвърли мощта си срещу един безсмъртен, за да намериш пред него своята смърт. Раздробеното ти тяло бе поправено, а тази нощ си длъжен да го ползваш в нова битка. Унищожи в единоборство този мъж, наречен Уаким, и ще можеш да заемеш мястото му като мой първи прислужник тук, в Дома на мъртвите.

Даргот скръства грамадните си ръце на челото и се покланя, докато те докосват пода.

— Дават ти се десет секунди — казва Анубис на Уаким, — за да се подготвиш за боя. Даргот, бъди готов!

— Господарю — казва Уаким, — как мога да убия някого, след като той е вече мъртъв?

— Това си е твой проблем — казва Анубис. — Прахоса всичките си десет секунди за глупави въпроси. Започвайте!

Чува се внезапно изщракване, последвано от поредица от същите метални звуци.

Железните крака на Даргот се спускат надолу, изправят се и го повдигат три фута над пода. Той подскача. Вдига ръцете си и ги свива.

Уаким наблюдава в очакване.

Даргот се изправя на задните си крака и главата му се извисява десет фута над пода.

После скача напред с протегнати ръце, навита опашка, изпънат врат и оголени зъби. Остриетата се изправят на гърба му като блестящи перки, а копитата му удрят като чукове.

Уаким отстъпва встрани в последния възможен миг и нанася внезапен силен удар с юмрук, посрещнат от долната част на ръката на другия. Сетне отскача високо във въздуха и бичът изплющява под него, без да го засегне.

Въпреки огромната си маса, Даргот спира и бързо се обръща. Отново се изправя на задните си крака и нанася челен удар с предните копита. Уаким го избягва, но при спускането си ръцете на Даргот падат върху раменете му.

Уаким хваща китките си и удря Даргот в гърдите.

В този миг опашката-бич го удря по дясната буза. Той се откъсва от хватката на огромните ръце, хванали рамото му, навежда се и нанася силен страничен удар с ръба на лявата си ръка. Бичът удря отново, този път по гърба му. Той се прицелва в главата на другия, но дългият врат се извива и отново се чува плясъкът на бича, пропуснал го само с няколко инча.

Юмрукът на Даргот намира скулата му и той залита, губи равновесие и се плъзва по пода. Успява да се измъкне от копитата, но друг юмручен удар го просва по гръб, когато се опитва да стане.

Когато следващият удар се стрелва надолу към него, той успява да хване китката му с двете си ръце и съсредоточава цялата си тежест върху ръката, като извива главата си встрани. Юмрукът на Даргот удря пода, докато Уаким се изправя на краката си, стоваряйки при това силен удар с лявата ръка.

Главата на Даргот полита от удара, а бичът изплющява до ухото на Уаким. Удря още веднъж извиващата се глава, но в същия миг се люшва назад, когато задните крака на Даргот се изпъват като пружини и рамото му го блъсва с все сила в гърдите.

Даргот отново се изправя на задни крака.

И тогава проговаря за първи път:

— Сега ще видиш, Уаким! — казва той. — Даргот става първи слуга на Анубис!

Когато копитата се стрелват надолу, Уаким хваща металните крака по средата им, по един във всяка ръка. Той се стяга, както е приведен, и свива презрително устни със стиснати зъби, докато Даргот замръзва над него посред своя удар.

После се изсмива, връщайки се като пружина в изправено положение, като вдига и двете си ръце; противникът му се издига високо нагоре върху задните си крака, като полага всички усилия, за де не падне по гръб.

— Глупак! — казва той със странно променен глас. Думите му, подобни на удар на голяма желязна камбана, отзвънват в цялата Зала. От мъртвите се разнася тих стон, подобен на този, с който бяха извадени от гробовете си.

— Какво, „Уаким“ ли каза? — смее се той и пристъпва под спускащите се копита. — Наистина не знаеш какво приказваш! — продължава той и сключва ръцете си около огромния гръден кош от метал, докато копитата ритат безпомощно над гърба му, а опашката-бич продължава да плющи и да сипе удари по раменете му. Ръцете му се намират между заострените бодли и той почти смачква неподдаващото се разчленено метално тяло, притискайки го към собствения си торс.

Дългите ръце на Даргот стискат врата му, но палците не могат да стигнат гърлото; мускулите по врата на Уаким се стягат и изпъкват, когато той свива коленете си и напряга всички сили.

Те продължават да стоят така, замръзнали в безкраен миг, а светлината от огъня се бори със сенките по телата им.

После Уаким с исполинско движение вдига Даргот от земята, завърта се и го отхвърля от себе си.

Краката на Даргот ритат лудешки, докато той се превърта във въздуха. Остриетата по гърба му се издигат и се спускат, а опашката му се мята и плющи.

Той вдига ръце пред лицето си, но се стоварва със страшен трясък в подножието на трона на Анубис и остава там неподвижен; металното му тяло е разбито на четири места, а главата му е пръсната на първото стъпало към трона.

Уаким се обръща към Анубис.

— Достатъчно ли е? — пита той.

— Не си послужи с темпоралната фуга — казва Анубис, без дори да погледне останките от съществувалия до преди малко Даргот.

— Не се наложи. Той не беше особено силен противник.

— Беше могъщ противник — казва Анубис. — А ти защо се засмя и сякаш се усъмни в името си, когато се бореше с него?

— Не знам. За миг, след като разбрах, че не мога да бъда победен, почувствах се като някой друг.

— Някой без страх, милост или разкаяние?

— Да.

— Все още ли го чувстваш?

— Не.

— Тогава защо престана да ме наричаш „Господарю“?

— В разгара на боя пламнаха емоции, които нарушиха усета ми за протоколните правила.

— Незабавно отстрани пропуска.

— Разбира се, Господарю.

— Извини се. Най-смирено ме помоли за извинение.

Уаким се просва пред него на пода.

— Господарю, моля за вашето извинение. Най-покорно.

— Стани и считай, че съм ти простил. Съдържанието на предишния ти стомах вече го няма след всички тези работи. Иди да хапнеш. Песните и танците да започнат отново! Да има пиене и веселие в чест на кръщаването на Уаким във Вечерта на Хилядната му година! Махнете от погледа ми трупа на Даргот!

И всичко наредено е изпълнено.

След като Уаким привършва яденето си и изглежда, че песните и танците на мъртвите ще продължат до добре заслужения край на Времето, Анубис прави жест вляво и вдясно, а всеки втори пламък на всяка втора колона се пречупва, потъва в себе си и изчезва. Устата му се отварят и думите му се спускат надолу към Уаким:

— Върни ги обратно! Подай ми жезъла.

Уаким се изправя и дава необходимите нареждания. После повежда мъртвите извън голямата Зала. С излизането им масите изчезват между колоните. Някакъв чудовищен вятър раздира тавана от пушек. Преди разкъсването на това голямо сиво покривало загасват и останалите факли; сега единственото осветление в Залата идва от двете пламтящи гърнета, разположени от едната и другата страна на трона.

Анубис се взира в мрака към заловените светлинни лъчи, които се пререждат по негова заповед; сега той вижда още веднъж падането на Даргот в подножието на своя трон, където остава да лежи; после вижда да стои изправен назования от него Уаким, който е мрачно ухилен и само за миг — дали причината не беше играта на светлика? — на челото му се мярка нещо като бръчка.

Далече оттук, в една огромна зала, чиято светлина е неясна, оранжева и се тълпи в ъглите, а мъртвите, бледи, издигащи и снижаващи се, отново си лягат в невидимите открити катафалки над отворените им гробове, Уаким чува някакъв звук, който не прилича на нищо, чуто досега. Той задържа ръката си върху жезъла и слиза от подиума.

— Старче — обръща се той към човека, с когото бе разговарял по-рано, оня, чиято коса и брада са оцапани с вино и който носи в лявата си китка вграден спрял часовник, — чуй ме и ми кажи, ако знаеш: какъв е този звук?

Немигащите очи поглеждат нагоре, погледът им минава покрай неговия и устните се раздвижват:

— Господарю…

— Тук не съм Господар.

— …Господарю, това е само вой на куче.

Уаким се връща на подиума и предава обратно всички на техните гробове.

Тогава светлината изчезва и жезълът го води в тъмното по предварително определения му път.

— Господарю, донесох ви жезъла.

— Стани и се приближи.

— Всички мъртви се върнаха по местата си.

— Много добре… Уаким, ти мой човек ли си?

— Да, Господарю.

— За да изпълняваш моите заповеди и да ми служиш във всичко, нали?

— Да, Господарю.

— Ето защо те обявявам за мой емисар в Средните светове и отвъд тях.

— Трябва ли да напусна Дома на мъртвите?

— Изпращам те далеч оттук със задача.

— Каква задача?

— Историята е дълга, заплетена. В Средните светове има много хора, които са твърде стари. Знаеш ли това?

— Да.

— Има и други, които са вечни и безсмъртни.

— Как така безсмъртни, Повелителю?

— По един или друг начин някои индивиди са постигнали своего рода безсмъртие. Може би се движат с теченията на живота и черпят сила от тях, като бягат от вълните на смъртта. А може би са регулирали своята биохимия или непрекъснато ремонтират телата си; възможно е да имат много тела и да ги заменят, или да крадат нови. Може би носят метални тела или изобщо са без тела. Независимо от ползваните средства, ще чуеш да се говори за триста безсмъртни, когато влезеш в Средните светове. Това е една приблизителна цифра, защото само малцина наистина знаят повече за тях. Има двеста осемдесет и трима безсмъртни, за да бъда съвсем точен. Те разиграват живота и смъртта, както виждаш, а самото им съществуване нарушава баланса, вдъхновява други в настойчивостта им ревностно да подражават на техните легенди, както и да ги считат за богове. Някои са безобидни странници, а други не са, но всички са могъщи и проницателни, а така също са посветени и в изкуството да продължават своето съществуване. Един от тях е особено вреден и аз те пращам, за да го унищожиш…

— Кой може да е той, Господарю?

— Наричат го Принца Който Беше Хиляди и той обитава отвъд Средните светове. Неговите владения лежат отвъд царството на живота и смъртта, в едно винаги здрачно място. Трудно е да бъде открит, защото често напуска своя край и нарушава границите на Средните светове и на други места. Искам неговия край, защото се е противопоставял много отдавна както на Дома на мъртвите, така и на Дома на живота.

— Как изглежда Принцът Който Беше Хиляди?

— Както пожелае.

— Къде да го намеря?

— Не знам. Трябва да го търсиш.

— А как ще разбера, че е той?

— По делата и по думите му. Той ни се противопоставя по всички възможни начини.

— Навярно и други също ви се противопоставят…

— Унищожавай всеки подобен, щом попаднеш на него. Със сигурност ще познаеш Принца Който Беше Хиляди, тъй като е най-труден за унищожаване от всички останали. Той ще стигне най-близко до собственото ти унищожение.

— Представете си, че успее да го направи.

— Тогава ще ми трябват още хиляда години за обучение на друг емисар, когото ще изпратя със същата задача. Не искам неговото поражение днес или утре. Несъмнено ще ти трябват цели векове, само за да го откриеш. Времето е без особено значение. Цяла вечност ще мине, преди той да стане реална заплаха за Озирис или за мене. За него ще научаваш все повече и повече, докато следваш пътя си и го търсиш. Когато го откриеш, ще го познаеш.

— Достатъчна ли е мощта ми, за да го унищожа?

— Мисля, че стига.

— Готов съм.

— Тогава можеш да поемеш по пътя. Давам ти силата да ме призоваваш и при нужда да черпиш сила от полетата на живота и смъртта, докато си в Средните светове. Така ще бъдеш непобедим. Ще ме уведомяваш за нещата, когато прецениш, че трябва да го сториш. Когато аз почувствам такава нужда, ще те намеря.

— Благодаря, Господарю.

— Незабавно ще изпълняваш всички мои заръки.

— Слушам.

— А сега върви и почивай. След като се наспиш и хапнеш отново, ще поемеш изпълнението на твоята задача.

— Благодаря.

— Уаким, това ще бъде твоят втори и последен сън в Дома. Медитирай върху загадките, които той съдържа.

— Не съм спирал да го правя.

— Аз съм една от тях.

— Господарю…

— Това е част от името ми. Никога не го забравяй.

— Господарю, как бих могъл?

[1] Харис ибн Хализа (починал около 570 г. от н.е.) — древноарабски поет ↑

[2] Джон Милтън (1608–1674) — английски поет ↑

[3] Уйлям Блейк (1757 — 1827) — английски поет ↑

[4] Анубис — бог в древноегипетската митология, покровител на мъртвите и мумифицирането; изобразяван като човек с глава на чакал или диво куче. ↑

[5] Озирис — според египетската митология бог на производителните сили на природата и повелител на задгробния свят; обикновено изобразяван с човешко тяло и птича глава. ↑

[6] Древните египтяни са считали, че подобно на целия растителен свят Озирос умира и се възражда за нов живот, като жизнената му сила се съхранява, дори в мъртвото. ↑

РАЗБУЖДАНЕТО НА ЧЕРВЕНАТА МАГЬОСНИЦА

Магьосницата на Лоджията се раздвижва в съня си и извиква два пъти. Тя спи отдавна и дълбоко. Нейното духче се спуска да я успокои, но оплесква всичко и става причина за нейното събуждане. Тя посяда между възглавниците в своята зала, висока като катедрала, а времето с огромна крачка, също като след пленително насилие от Тарквиний[1], се отдръпва от нейния диван като дух, но тя го съзира и смразява със слово и жест в собственото му безпътие, а след това чува своето двукратно извикване и отправя поглед назад, за да спрат очите й върху замъгленото от съня и потърсено с вик нещо, което бе носила. Нека има десет оръдейни грохота, които да отнемете от въздуха и от ухото, като запазите само деветте плътно сбити безмълвия, лежащи между тях. Нека те бъдат удари на сърцето, почувствани в цялото загадъчно тяло. В този безмълвен център поставете сухата кожа, която си е изпуснала змията. Нека сега от мястото на подсъдимия не се разнася вайкане, ако някой потънал кораб се завърне в пристанище. Вместо това изтеглете от замъгленото от съня нещо върху корема си неговите подобни на дъжд чаткания на скорострелни молитвени броеници за прегрешения — застинали и несподелени. Вместо това мислете за обяздени коне, за проклятието на Холандеца, а може би за някой стих на лудия поет Брамин от типа на: „Когато дойде време, и луковицата възкресява жълтия нарцис“. Ако някога сте обичали нещо в живота си, опитайте се да го забравите. Ако някога сте предали нещо, представете си за миг, че ви е било простено. Ако някога сте се страхували от нещо, представете си за миг, че това време е отминало и никога няма да се върне. „Купете“ лъжата и й останете верен, докато можете. Притиснете към гърдите си своето духче, независимо от името му, и го галете, докато замърка.

Заменете живот и смърт срещу забрава, но светлина или мрак ще стигнат до вашите кости или вашата плът. Утрото ще дойде, а с него — и възпоминанието.

Червената Магьосница спи в своята зала, висока като катедрала, между миналото и бъдещето. Проблясъкът в съня й се спуска надолу и изчезва по тесни, тъмни пътеки, докато времето отмерва историята покрай различни събития. Сега тя се усмихва в съня си, защото Янус[2] отново върши нещата наполовина…

Обърната назад към славата, тя обитава неговия жив и зелен втренчен поглед.

[1] Тарквиний — древен етруски град с голям брой запазени паметници на културата от VII — I век пр. Хр., между които и множество стенописи в гробници. ↑

[2] Янус (двуликият) — в римската митология — бог на входовете и изходите; неговата двуликост е обяснявана с това, че знае както миналото, така и бъдещето. ↑

СМЪРТ, ЖИВОТ, МАГЬОСНИКЪТ И РОЗИ

Вслушайте се в света. Той се казва Блис и никак не е трудно да бъде чут: звуците могат да бъдат смях, въздишки, доволни уригвания. Може да се чуе чук-чук на някакви машини или на биещи сърца. Могат да бъдат дишането на тълпите или техните думи. Могат да се чуят стъпки, още стъпки или звук от целувка, плесник или бебешки плач. Музика. Музика, може би… Или пък е звук от пишеща машина в Нощта на Черния папаша, на способността да се мисли, която целува само хартията? Може би. А сега забравете звуците и думите и гледайте само към света.

Най-напред, цветовете. Назовете един. Червено ли? Вижда се някакъв речен бряг с този цвят; източва се зелен поток, блъскащ се в тъмночервени скали. Жълт, сив и черен е градът в далечината. А тук, в откритото пространство от двете страни на реката има шатри. Изберете си кой да е цвят — виждат се всички. Повече от хиляда шатри, прилични на балони, индиански палатки и гъби без пънче, проблясващи посред синьо поле, осято с дълги, тесни знамена и пълно с движещи се цветове, които са хора. Три моста с цвета на прясна вар прекрачват реката. Реката води до море като кадифен каймак, което се надига, но вълните са редки. От него, нагоре по реката се виждат шлепове, лодки и други плавателни съдове, закотвени по протежение на бреговете. Други кораби идват откъм небето и кацат където намерят място по синята материя на полето. Техните пътници тръгват между шатрите. Те са от всякакви раси и видове. Ядат и разговарят. Играят. Именно от тях идват звуците и те внасят цветовете. Разбрахте ли вече?

Ароматите са от благоуханни неща с нарастващи размери, а ветровете полъхват като при целувка. Когато тези ветрове и тези аромати стигнат до мястото на панаира, те леко се променят. Разнася се мирис на дървени трици, който е почти приятен, а също и на пот, която на свой ред не може да е съвсем неприятна, ако част от нея е собствената ви миризма. Носят се миризми на пушек от горящи дърва, миризми на храна, както и недвусмисления аромат на алкохол. Помиришете света. Вкусете го, преглътнете го и го задръжте в стомаха си. Натъпчете се с него до пръсване.

…Също като мъжа с превръзката на окото и пикела.

Той се движи между амбулантните търговци и пъргавите млади момичета, дебел като евнух, без да е такъв. Тялото му е със странния цвят на плът, а дясното му око е някакво зелено око, което непрекъснато се върти. Едноседмична брада обрамчва лицето му, а по петното на неговите одежди не се виждат никакви цветове. Походката му е равномерна. Ръцете му са яки.

Той се спира за халба бира, а после се премества да гледа бой на петли.

Залага монета на по-дребната птица, която разкъсва по-едрата на парчета, и така плаща бирата си.

Наблюдава шоуто на лишаване от девственост, дегустира наркотици на специалния изложбен щанд и не дава никаква възможност на някакъв човек с кафява кожа и бяла риза, който се опитва да определи тежестта му. След това от една близка палатка излиза нисък мъж с близко разположени черни очи, който се приближава и го дръпва за ръкава.

— Какво има?

Гласът му е мощен, сякаш идва от средата на тялото му.

— По външността ти съдя, че може би си проповедник.

— Да, така е — от нетеистичния, безсектантски вид.

— Много добре. Искаш ли да спечелиш малко пари? Няма да ти отнеме повече от няколко минути.

— Какво искаш да направя?

— Един мъж след малко ще се самоубие и ще бъде погребан в тази палатка. Гробът е вече изкопан и всички билети са продадени. Публиката обаче започва да се безпокои. Главният изпълнител няма да го направи без подходящ религиозен съпровод, но проповедникът ни не може да изтрезнее.

— Ясно. Ще ти струва десетарка.

— Нека да са пет.

— Тогава си потърси друг проповедник.

— Добре, десет! Хайде! Започват да пляскат с ръце и да дюдюкат!

Той влиза в палатката и примигва.

— Ето проповедникът! — извиква церемониалмайсторът. — Можем да продължим. Как те казват, отче?

— Понякога ме наричат Мадрак.

Човекът спира, обръща се и го гледа, като облизва устни.

— Просто… не помислих.

— Да приключваме.

— Да, господине… Сторете път оттук! Минавайте! Чиста работа!

Тълпата се разделя. В палатката има може би триста души. Окачените отгоре лампи осветяват ярко ограден с въже кръг гола земя, в която е изкопан гроб. Насекоми кръжат из стълбовете от прах в осветените места. До зеещия гроб лежи отворен ковчег. На малка дървена площадка е поставен стол. Мъжът, седнал на стола, е някъде около петдесетте. Лицето му е безизразно и осеяно с бръчки, а кожата му е бледа. Очите му са леко изпъкнали. Носи къси панталони, а гърдите, ръцете и краката му са обрасли с гъсти сиви косми. Той се навежда напред и свива очи, докато двамината приближават през тълпата.

— Долмин, всичко е уредено — казва малкият човек.

— Моята десетарка — изрича Мадрак.

Ниският човек мушва сгъната банкнота, която Мадрак оглежда и пъхва в торбата си.

Ниският човек се качва на площадката и се усмихва на всички. След това поставя отново сламената шапка на главата си.

— Е, народе — започва той, — вече всичко е готово. Ще разберете, че си е струвало да чакате. Както вече обявих, този човек на име Долмин след малко ще се самоубие пред самите ви очи. По лични причини той се оттегля от породата на големците и се съгласи да спечели известна сума пари за семейството си, като го направи пред очите на всички. Неговото изпълнение ще бъде последвано от истинско погребение в земята, върху която сте застанали. Без съмнение, изминало е много време, откакто някой от вас е видял истинска смърт, а аз лично се съмнявам, че някой от тук присъстващите изобщо е виждал погребение. Сега оставям нещата в ръцете на проповедника и на г-н Долмин. Нека поздравим заслужено и двамата!

В палатката се разнасят аплодисменти.

— Отделете ми още малко внимание. Не заставайте много близо. Длъжни сме да се съобразим с едно разпореждане, въпреки че палатката е напълно обезопасена. Хайде! Отдръпнете се!

Той слиза от площадката, Мадрак се качва и се навежда към седналия човек, докато поставят до стола му туба с надпис „Огнеопасно“.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш? — пита той човека.

— Да.

Мадрак поглежда в очите мъжа, но зениците му не са нито разширени, нито свити.

— Защо?

— Поради лични причини, отче. Предпочитам да не ги разисквам. Опростете греховете ми, моля ви.

Мадрак поставя ръка върху главата на човека.

— Доколкото мога да бъда чут от нещо, което може или не може да се интересува от моите думи, аз моля, ако това има значение, да ти се прости за всичко, което може да си направил или да си пропуснал да направиш и за което се иска прошка. И обратното. Ако не се изисква прошка, а нещо друго, за да се осигури всяка възможна облага, за която си подходящ след унищожаването на твоето тяло, аз моля това, каквото и да е то, да ти се даде или да ти се отнеме в зависимост от случая по такъв начин, че да ти осигури получаването на тази облага. Моля за това в качеството ми на избран посредник между теб и това, което може да не си ти, но което може да е заинтересувано ти да получиш възможно най-много от това нещо и което в известна степен може да бъде повлияно от настоящата церемония. Амин.

— Благодаря ви, отче.

— Колко е хубаво! — изхълцва от първия ред пълна жена със сини криле.

Мъжът, назован Долмин, вдига тубата с надписа „Огнеопасно“, отвива запушалката и излива съдържанието върху себе си.

— Някой ще ми даде ли цигара! — пита той. Малкият човек му подава цигара. Долмин бърка в джоба на късите си панталони и изважда запалка. За миг спира и оглежда тълпата.

— Защо го правиш? — вика някой.

— Поради пълен протест срещу живота може би, който е една глупава игра, не е ли така? Последвайте ме…

После щрака запалката. По това време Мадрак е вече далече извън оградения с въже кръг.

Горещ порив следва лумналия огън и пламтящият шип на един-единствен вик пронизва всичко наоколо.

Застаналите в непосредствена близост шестима мъже с пожарогасители отпускат напрегнатите си тела, когато виждат, че пламъците не тръгват встрани.

Мадрак събира длани под брадата си и се обляга на своята тояга-жезъл.

След известно време пламъците притихват и мъжете с азбестови ръкавици минават напред, за да приберат останките. Дотук няма аплодисменти.

— Значи, това е цялата работа! — пошепва някой накрая и думите плъпват из палатката.

— Може би, да — раздава се добре овладян, приятен глас от дъното на палатката, — а може би, не.

Някои глави се обръщат към говорителя, който минава напред. Той е висок, със заострена зелена брадичка; със същия цвят са очите и косата му. Лицето му е бледо, а носът е дълъг и тънък. Облечен е в черно и зелено.

— Това е магьосникът — казва някой, — от представлението на реката.

— Правилно — отговаря той, кима и се усмихва, след което тръгва през тълпата, проправяйки си път с пръчка със сребърен накрайник.

Капакът е поставен върху ковчега, когато той минава край него и прошепва:

— Мадрак Могъщият.

Мадрак се обръща и казва:

— Търсих те.

— Знам. Затова съм тук. Каква е тази глупотевина?

— Показно самоубийство — казва Мадрак. — Мъж на име Долмин. Тези са забравили как изглежда смъртта.

— Колко скоро, ах, колко скоро — въздиша другият. — Е, нека видят всичко за парите си: целия номер!

— Врамин, знам, че можеш да го направиш, но след като видът му е такъв…

Ниският човек със сламената шапка наближава и ги гледа с малките си черни оченца.

— Господине — обръща се той към Мадрак, — държите ли за още някоя церемония преди погребението?

— Бих…

— Не, разбира се — казва Врамин. — Човек погребва само мъртвите.

— Какво искате да кажете?

— Че мъжът не е мъртъв, а само поопушен.

— Грешите, господине. Нашето представление е почтено.

— Въпреки това казвам, че той е жив и отново ще се движи за ваше забавление.

— Сигурно сте някой от хаховците.

— Само един скромен магьосник — отговаря Врамин и стъпва в кръга.

Мадрак го следва. Врамин вдига бастунчето си и прави загадъчен жест. То пламва със зеленикава светлина, която отскача напред и пада върху ковчега.

— Долмин, излез! — изрича Врамин. Публиката се стълпява напред. Врамин и Мадрак се отдръпват до стената на палатката. Малкият човек понечва да тръгне след тях, но е объркан от някакво почукване от вътрешността на ковчега.

— Братко, по-добре е да изчезваме — казва Врамин и разделя плата с накрайника на бастунчето си.

Капакът на ковчега леко се повдига в мига, когато те минават през стената във външния свят.

Зад тях остава друг, по-различен шум. В него са смесени писъци и викове: „Измама!“, „Върнете ни парите!“ и „Гледай го този!“

— „Какви глупци са мъртвите“ — казва зеленият човек, който е един от малцината живи същества, които могат да сложат кавички на това място и да знаят защо.

Той идва, спускайки се от небето на гърба на огромен звяр от излъскан до блясък метал. Този звяр има осем крака, а копитата му са диаманти. Тялото му е дълго колкото два коня. Вратът му има дължината на тялото, а главата му е на китайски демон-куче от злато. Лъчи от синя светлина излизат от ноздрите му, а опашката му е от три антени. Той пресича чернотата, която лежи между звездите, и механичните му крака се движат бавно. Но всяка направена стъпка, когато минава от небитие в небитие, го отнася на два пъти по-голямо разстояние от предишната. За всяка крачка му трябва толкова време, колкото и за тази преди нея. Слънца припламват, отпадат назад, примигват. Той прекосява материята на твърди тела, пресича пъкли и пронизва мъглявини, като се носи все по-бързо и по-бързо през звездопадната виелица в гората на нощта. Говори се, че ако побяга достатъчно за загрявка, би могъл да заобиколи цялата вселена само с един разкрач. А никой не знае какво би могло да се случи, ако продължи след това.

Неговият ездач някога е бил човек. Именно него наричат Стоманения Генерал. Той не е облечен и не носи доспехи; това е тялото му. Заличил е почти всичките си човешки белези по време на пътуването и сега се взира право напред покрай люспите, прилични на дъбови листа с бронзов цвят, които покриват от страни врата на язденото от него животно. С върховете на пръстите на лявата си ръка той държи четири юзди всяка от които има дебелината на копринена нишка. На малкия му пръст се вижда пръстен от щавена човешка плът, тъй като не би почувствал метални бижута, а те само щяха да вдигат шум. Някога плътта бе негова или поне го обвиваше по едно време, и то много отдавна.

Където и да отива, той винаги носи със себе си едно сгъваемо петструнно банджо, поставено в кутия близо до мястото, където обичайно стои сърцето му. Когато засвирва с него, той става нещо като Орфей с отрицателна величина и мъжете го следват в Ада.

Той е също така един от неколцината майстори на темпоралната фуга в цялата вселена. Говори се, че никой мъж не може да го залови, освен ако той не позволи.

Язденото от него животно някога е било кон.

Вгледайте се в света на Блис с неговия цвят, и смях, и ветрове. Разглеждайте сега света на Блис като Мегра от Калган.

Мегра е медицинска сестра от 73-и Център по акушерство в Калган и за нея светът е бебета. Блис разполага с около десет милиарда жители, които дишат един в друг и непрекъснато се появяват все нови и нови, докато съвсем малко си тръгват. Повредените се ремонтират. Детската смъртност отсъства. Плачът на новороденото и смехът на неговите създатели са най-често чуваните звуци на Блис.

Мегра от Калган разглежда Блис през кобалтовооцветените си очи и дълги руси ресници. Тънките кичури на светлата й коса я гъделичкат по голите рамене, а два втвърдени филиза от нея се кръстосват в средата на нейното чело. Носът й е малък, устата е мъничко синьо цвете, а брадичката й е толкова незначителна, че не си струва да се говори за нея. Тя носи сребърна препаска на гърдите, златен колан и къса сребърна пола. Висока е някъде около пет фута и от нея се разнася аромат на цветя. Носи златен медалион, който се загрява на гърдите й, когато мъжете покажат пред нея някакъв предмет, който събужда еротични мисли.

Мегра чака деветдесет и три дни, за да влезе на панаира. Списъкът на чакащите е дълъг поради факта, че мястото на панаира, събрало всички цветове, аромати и движения, е едно от съвсем малкото подобни открити пространства, останали на Блис. Само четиринайсет града има на Блис, но те покриват четирите континента от море до море с цвят на каймак, заравят се дълбоко под земята и се извисяват високо в небето. Части от тях се простират и под моретата. В действителност всички са свързани с някои от останалите, създавайки по този начин континентални развъдници на Цивилизация; но тъй като съществуват четиринайсет отделни градски правителства с ясно очертани пълномощия, прието е да се казва, че на Блис има четиринайсет града. Градът на Мегра е Калган, където тя се грижи за живота, който надава вик и е нов, а от време на време и за живота, който надава вик и е стар, но винаги е във всички цветове и всички форми. Тъй като моделът на гена може да се конструира така, че да задоволи специалните желания на родителите, както и да претърпи хирургична намеса за смяна на оплодената клетка, тя е принудена да вижда раждането на какво ли не, а и често го прави. Тъй като бяха старомодни, единственото желание на родителите на Мегра беше една кукла с кобалтови очи срещу силата на дузина или почти толкова мъже, за да може детето им да се грижи само за себе си в живота.

Все пак, след като се грижи успешно за себе си цели осемнайсет години, Мегра реши, че е дошло времето да даде своя принос в общото дишане. Необходими са двама, които да се стремят към безкрайността, и Мегра разреши въпроса със своя стремеж, като избра цветовете и романтиката на откритите пространства, на мястото на панаира. Животът е нейното занимание и нейната религия и тя силно желае да му служи и занапред. Пред нея е цял месец отпуска.

Единственото, което й остава да направи, е да намери другия…

Нещото Което Вие В Нощта извисява глас в затвора без решетки. То скимти, кашля, лае, ломоти несвързано и ридае. Затворено е в сребърен пашкул от променливи енергийни полета, провесено от невидима паяжина от сили и е окачено на място, непознало никога дневна светлина.

Принцът Който Беше Хиляди го гъделичка с лазерни лъчи, къпе го в гама излъчвания и го храни с променящ се диапазон от ултразвуци и инфразвуци.

После то млъква и само за миг Принцът вдига глава от апаратурата, която е донесъл; зелените му очи се разширяват и ъгълчетата на тънките му устни помръдват леко нагоре след една усмивка, която така и не настигат.

То започва да вие отново.

Той скръцва с млечнобелите си зъби и отмята тъмната си качулка.

Косата му е ореол от светложълто злато в здрача на Мястото Без Врати. Взира се нагоре към почти видимата форма, която се гърчи в светлината. Всеки път, когато я проклина, устните му се придвижват механично около думите, които те винаги оформят, когато той не успява.

Цели десет века той се опитва да го убие, но то все още е живо.

Кръстосва ръце на гърдите си, навежда глава и изчезва.

Нещо ужасно вие в светлината, вие в нощта.

Мадрак накланя стъкленицата и пълни отново техните чаши.

Врамин вдига своята, гледа широкия път пред своята шатра и пие на големи глътки.

Мадрак налива отново.

— Това нито е живот, нито пък е приятен — казва Врамин най-сетне.

— Въпреки това ти никога не подкрепи активно програмата.

— Има ли някакво значение? Аз съм във властта на моите сегашни чувства.

— Чувства на поет…

Врамин поглажда брадата си.

— Никога не мога да бъда абсолютно верен на нещо или на някого — отговаря той.

— Колко жалко, бедни Ангел от Седмата Станция.

— Тази титла изчезна заедно със Станцията.

— В изгнание аристокрацията винаги се стреми да запази по нещо от своя ранг.

— Като се огледаш в мрака, какво виждаш?

— Нищо.

— Точно така.

— Каква е връзката?

— Мрака.

— Пак не я виждам.

— Воин-жрецо, това е обичайно в мрака.

— Брамин, престани с твоите гатанки. За какво става дума?

— Защо ме търсеше тук, на панаира?

— Разполагам с последните данни за населението. Поразяват ме с близостта си до легендарната Критична точка, което никога не се случва. Искаш ли да ги погледнеш?

— Не. Няма смисъл. Независимо от цифрите, твоето заключение е правилно.

— Може би го долавяш със специалните си сетива — в приливите и отливите на Силата?

Брамин кима утвърдително.

— Дай ми една цигара — казва Мадрак. Врамин прави жест и между пръстите му се появява запалена цигара.

— Този път е нещо особено — казва той. — Не става дума за просто снижаване на прилива на живота. Страхувам се, че ще се появи нещо като обратен бързей.

— По какъв начин ще се изрази това?

— Не знам, Мадрак. Но не смятам да остана тук повече, отколкото е необходимо, за да разбера.

— Така ли? Кога заминаваш?

— Утре вечер, макар и да знам, че пак кокетирам с Черната вълна. Може би ще е по-добре да подготвя отново нещо за предсмъртното си желание, и то бързо и за предпочитане в пентаметър.

— Остават ли други?

— Не, единствените безсмъртни на Блис сме само ние двамата.

— Когато си тръгваш, ще ми оставиш ли врата?

— Разбира се.

— Тогава ще остана на панаира до утре вечер.

— Решително бих ти препоръчал да тръгнеш незабавно, вместо да чакаш. И сега мога да осигуря път — Врамин отново прави жест и поема дим от собствена цигара. Забелязва напълнената си отново чаша и отпива. — Незабавното тръгване би било едно мъдро решение — преценява той, — но мъдростта сама по-себе си е продукт на познанието, а познанието, за жалост, обикновено е продукт на безразсъдни постъпки. Следователно, ще остана още един ден, за да видя какво ще се случи, и така ще попълня собствените си познания, с което пък ще укрепя мъдростта си.

— Тоест, очакваш утре да се случи нещо специално, така ли?

— Да. Обратния бързей. Чувствам пристигането на Силите. Наскоро нещо се раздвижи в голямата Къща, където отиват всички неща.

— Значи, отнася се за познание, което и аз искам да придобия — казва Мадрак, — тъй като то засяга моя бивш господар, Принца Който Беше Хиляди.

— О, могъщи, придържаш се към една износена лоялност.

— Може би. А какъв е твоят претекст?

— Мъдростта е завършек сама по себе си. В допълнение, тези постъпки могат да бъдат източник на голяма поезия.

— Ако смъртта може да бъде източник на голяма поезия, аз лично предпочитам по-малкото разнообразие. Чувствам, обаче, че Принцът би искал да знае за всяко ново развитие в Средните светове.

— Стари друже, пия за твоята лоялност, въпреки че според мен нашият бивш сеньор е поне отчасти виновен за сегашната бъркотия.

— Чувствата ти по този въпрос не са ми непознати.

Поетът отпива и сваля чашата си. В очите му постепенно се утаява само един цвят, а именно зеленият. Белият, който стои като пръстен, изчезва заедно с черните точки, намиращи се в техния център. Сега те се превръщат в бледи, смарагди, а във всеки от тях свети жълта искра.

— В качеството си на магьосник и пророк — изрича той с глас, който сега е глух и далечен, — казвам, че в Блис пристигна Нещото, което вещае хаоса. Освен това казвам, че пристига още някой, защото чувам беззвучни удари на копита в мрака и виждам това, което не се вижда, когато то минава над звездите със стъпки, състоящи се от много крачки. И ние, които нямаме никакво желание да участваме, още можем да бъдем въвлечени в това нещо.

— Къде? И как?

— Тук. И това нито е живот, нито е приятен.

Мадрак кима и казва:

— Амин.

Магьосникът скръцва със зъби.

— Съдбата ни определя за свидетели — решава той, очите му горят с дяволски блясък, а кокалчетата на пръстите му стискат до побеляване черното бастунче със сребърна глава.

…Някакъв евнух и жрец с най-висок сан поставя тънки свещички пред чифт стари обувки.

…Кучето ръфа мръсната ръкавица, видяла много по-добри времена. Слепите Норни[1] блъскат по сребърна наковалия с пръсти, които са дървени чукчета. Върху метала лежи отрязък от синя светлина. Огледалото оживява с образи на това, което не може да се сравни с нищо, застанало пред него.

То е увиснало в стая, която никога не е била мебелирана; виси на стена, покрита с тъмни гоблени, виси пред магьосницата, която е червена, и пред нейните пламъци.

Когато гледате в него, все едно гледате през прозорец в стая, изпълнена с розови паяжини, раздвижени от внезапни пориви на въздуха.

Нейното духче е изправено на дясното й рамо, а голата му опашка виси около врата й между нейните гърди. Тя го гали по главата и то размахва опашка.

Тя се усмихва и паяжините бавно се разхвърчават. Около нея подскачат пламъци, но нищо не гори.

После паяжините изчезват и тя се вглежда в цветовете на Блис.

С особен интерес тя гледа високия мъж, застанал гол до кръста в средата на кръг от трийсет и пет стъпки заобиколен от хора.

Раменете му са широки, а кръстът — съвсем тесен. Той е бос и носи черни, плътно прилепнали панталони. Гледа надолу. Косата му е с пясъчен цвят; ръцете му имат грамадни добре очертани мускули; кожата му е доста светла. Около кръста му е опасан широк черен колан, върху който са заплашително наредени къси шипове. Той гледа с жълтите си очи човека, който се опитва да се изправи от мястото, където е паднал на земята.

Човекът в краката му има много плът по раменете, гърдите и стомаха. Той се повдига на едната си ръка. Брадата закача рамото му, когато обръща главата си назад и поглежда нагоре. Устните му се раздвижват, но зъбите му са стиснати.

Изправеният мъж премества почти небрежно единия си крак, при което бутва подкрепящата ръка. Другият пада по лице и повече не помръдва.

След известно време в кръга влизат двама мъже и отнасят падналия.

— Кой е? — изписква духчето.

Червената Магьосница тръсва глава и продължава да гледа.

В кръга влиза четирирък мъж; големите му пети са извити навън и встрани и приличат на още един чифт огромни ръце в долната част на кривите му крака. Той няма никакви косми по тялото си и сякаш блести; когато доближава до изправения мъж, той се снижава така, че по-долните му ръце стъпват на земята. При това коленете му се обръщат навън към страничната част на тялото, а той се огъва назад, така че главата и раменете му остават в отвесно положение спрямо земята на височина около три фута над нея.

Той скача като жаба, но не се сблъсква с целта си; вместо нея го пресреща една длан върху тила и друга на стомаха. Всяка от ръцете описва полукръг и той се премята презглава, като пада на ръце, а след това на пети. След падането се свива, а после се надига три пъти и скача отново.

Този път високият мъж улавя глезените му и го задържа с главата надолу на разстояние от тялото си точно толкова, колкото е дължината на ръцете му.

Четириръкият човек обаче се извива и сграбчва китките, които го държат, и забива главата си в стомаха на другия. По черепа му се появява кръв, тъй като се е ударил в някое шипче, но високият мъж не го пуска. Той се завърта на пета и го люшва навън и встрани. Продължава да се върти, докато заприличва на истински пумпал. След цяла минута забавя и спира, а очите на четириръкия са затворени. Той го сваля на земята, пада върху него, раздвижва бързо ръцете му и става. Четириръкият продължава да лежи. След известно време отнасят и него.

Още трима падат пред него, включително Вили Трънката, Шампион на четири града от Блис, въпреки механичните му щипци. После качват мъжа на раменете си, окичват го с гирлянди и го отнасят до един пиедестал, където му дават купата на победителя и чека за паричната награда. Той не се усмихва до мига, когато очите му се спират на застаналата там Мегра от Калган, чийто светлорус знак „Х“ е целта на погледа му, докато се освободи, за да я последва, потрепвайки с ботушите си.

И тя чака същото.

Червената Магьосница наблюдава устните на множеството.

— Уаким — най-после казва тя. — Наричат го Уаким.

— За какво ни е да го гледаме?

— Сънувах сън, който разтълкувах така: „Гледай мястото, където приливът се обръща“. Дори тук, отвъд Средните светове, умът на магьосницата е свързан с приливните връзки на Силата. Макар и да не мога да ги ползвам, аз все пак ги долавям.

— А защо този… Уаким… е на мястото на промяната?

— Огледалото осигурява безмълвното всезнание. То показва всичко, но не обяснява нищо. Все пак то получи указания от моя сън, а за мен остава да изтълкувам всичко чрез медитация.

— Той е силен и много бърз.

— Наистина, не съм виждала подобен на него от времето, когато слънцеокият Сет[2] бе поразен от Чука, който размазва слънца в боя си с Безименното. Уаким е нещо повече от това, за което го взема тълпата или онова момиченце, при което отива той. Виж, накарах огледалото да се проясни! Ето, още! Около него се вижда светла аура, която не ми харесва. Той има нещо общо с причината за безпокойството в съня ми. Трябва да се погрижим да бъде проследен. Трябва да разберем кой е той.

— Ще отведе момичето отвъд хълма — казва духчето и пъха студеното си носле в ухото й. — О, нека ги погледаме!

— Много добре — казва тя, а духчето размахва опашка и обгръща с предните си лапи върха на рошавата си главичка.

Мъжът е застанал на място, оградено отвсякъде с розов жив плет и пълно с цветя с всякакви багри. Виждат се пейки, легла, столове, маса и дървени решетки, окичени с рози, а отгоре някакво голямо зелено дърво, оформено като чадър, скрива небето. Разнасят се цветни аромати и благоухания; чува се музика, която остава за малко във въздуха и след това бавно отминава. Бледи светлини се разхождат в клоните на дървото. До масата в подножието на дървото искри малък фонтан, от който се носи упойваща миризма.

Момичето затваря вратата в живия плет. От външната страна светва надпис: „Не обезпокоявайте“.

— Уаким… — казва тя.

— Мегра — отговаря той.

— Знаеш ли защо поисках да дойдем тук?

— Това е градина за любов — казва той, — и мисля, че разбирам обичаите в тази страна…

Тя се усмихва, сваля препаската от гърдите си, окачва я на един храст и поставя ръцете си на неговите рамене.

Той се опитва да я притегли към себе си, но не успява.

— Момиченце, ти си било силно.

— Доведох те тук, за да се борим — казва тя.

Той поглежда към едно синьо ложе, после отново към момичето и се усмихва.

Тя бавно поклаща глава с отрицателен жест.

— Не за това, което мислиш. Най-напред трябва да ме победиш в двубой. Не искам обикновен човек, чийто гръбнак мога да пречупя с прегръдката си. Нито пък човек, който ще се умори след час или три часа. Искам мъж, от който блика сила като от река, течаща към безкрая. Такъв мъж ли си, Уаким?

— Нали ме видя в боя.

— И какво от това? Аз съм по-силна от всеки мъж, когото познавам. Ето, ти напрягаш сили да ме притеглиш към себе си, но не успяваш.

— Чедо, не искам да те нараня.

Тя се изсмива, разделя сключените му ръце от кръста си, изтегля едната от тях през рамото си и като обхваща едното му бедро във вариант на наге-ваза, наричан ката-гарума[3], го хвърля в градината за любов.

Той се изправя и я поглежда. След това сваля ризата, която някога е била бяла, като я изтегля през главата си. Пресяга се и я окачва на един от клоните на голямото дърво.

Тя тръгва напред и застава пред него.

— Сега ще се биеш ли с мен?

В отговор той откъсва една роза от дървената решетка и й я поднася.

Тя изтегля лактите си назад, като свива юмруци. После двете й ръце се стрелват напред, нанасяйки двоен удар в неговата коремна област.

— От това разбирам, че не искаш цветето — казва задъхано той и го хвърля.

В очите й светва син огън и тя стъпва върху розата.

— Сега ще се биеш ли с мен?

— Да — казва той. — Ще те науча на една хватка, наричана „Целувката“.

Улавя я с мощна прегръдка и я притиска плътно до себе си. Устата му намира нейната, макар че тя извива главата му встрани, изпъва се и я повдига от земята. Тя не може да диша в прегръдката му, нито да се откъсне от нея; целувката им трае, докато силите я напускат, а той я отнася до леглото и я полага върху него.

Виждат се рози, много, много рози; после музика, движещи се светлини и едно цвете, изтръгнато и стъпкано.

Червената Магьосница плаче безмълвно.

Духчето й не разбира нищо.

Но ще разбере, и то скоро.

В огледалото се вижда само мъж, легнал до жена и жена, легнала до мъж.

Те наблюдават вълненията на Блис.

[1] Норни — орисници от скандинавската митология. ↑

[2] Сет — според египетската митология — зъл бог на чуждите страни (пустинята). ↑

[3] Еротична поза, известна от древноарабската „Градина на наслажденията“ на Шейх Нефзави. ↑

ИНТЕРЛЮДИЯ В ДОМА НА ЖИВОТА

Озирис е седнал в Дома на живота и пие кървавочервено вино. Яркозелената светлина изпълва целия въздух наоколо; отникъде нищо не пронизва, въобще не е студено. Той седи в Залата на стоте гоблена, където не се виждат стени. Подът е покрит с мека и плътна материя в златист цвят.

Слага долу празната чаша и става. Пресичайки Залата, той застава до зеления гоблен, вдига го и влиза в малка, скрита под него кабинка. Натиска три от табелките за осъществяване на връзка, заложени в стената, отмества встрани гоблена и влиза в стая, намираща се на 348 мили югозападно от Залата на стоте гоблена на дълбочина от 78,544 фута.

Стаята, в която влиза, е полутъмна, но се долавя малко от зеления отблясък.

Седналият на пода с кръстосани крака и червена препаска около бедрата не показва, че го е забелязал. Обърнал е гръб и не помръдва. Тялото му е добре оформено и стройно, а мускулите му изглеждат като тези на плувец. Косата му е гъста и тъмна, колкото може да бъде тъмна коса, която не е черна. Кожата на лицето му е бледа. Той е наведен напред и сякаш не диша.

Внезапно срещу него застава друг в огледална поза. Облечен е също като него. Цветът на лицето му, косата и мускулатурата са съвършено същите. Той действително е същият във всяко отношение и повдига тъмните си очи от малкия жълт кристал, в който са взряни. Като поглежда нагоре, той вижда оранжевозелената, жълта и черна птича глава на Озирис, очите му се разширяват и той казва: „Направих го отново“, а този другият, застанал срещу него, изчезва.

Грабва кристала, поставя го в платнена торба с шнурове и я окачва на кръста си. После се изправя.

— Деветсекундна фуга — казва той.

— Това ли е рекордът ти? — пита Озирис, а гласът му звучи като запис, пуснат на много бързи обороти.

— Да, татко.

— Владееш ли я?

— Не.

— Още колко време е необходимо?

— Знае ли някой? Може би три века, казва Ишибака.

— Тогава ще станеш ли майстор?

— Никой не може да каже предварително. Във всички светове има по-малко от тридесет истински майстори. Цели два века минаха, за да стигна дотук, а едва преди година дойде първото движение. Вярно е, че след като веднъж е развита, силата продължава да нараства…

Озирис поклаща глава, пристъпя и слага ръка на неговото рамо.

— Хор[1], сине мой и отмъстителю, има нещо, което искам да направиш. Би било добре, ако беше майстор на фугата, но не това е най-важното. Другите ти сили следва да са достатъчни за задачата.

— Каква е тази задача, татко?

— Майка ти[2], в старанието си да спечели отново моята благосклонност и връщането си от заточение, ми предостави допълнителни сведения за заниманията на моя колега. Изглежда, че Анубис е пратил нов емисар в Средните светове, без съмнение с цел да открие нашия стар враг и да го унищожи.

— Не би било зле — казва Хор и кима одобрително, — само да успее. Обаче се съмнявам, тъй като всеки негов опит е пропадал. Колко пъти го е правил — пет или шест?

— Шест пъти. Изпратеният сега на име Уаким е седмият.

— Уаким ли?

— Да, а онази кучка ми каза, че е нещо специално.

— Как го е направил?

— Възможно е чакалът да е посветил хиляда години за подготовката му за целта. Бойната му мощ може да бъде равна на тази на самия Мадрак. А изглежда притежава още една способност, която няма никой от останалите. Може би е настроен така, че да може да черпи енергия директно от полето.

— Чудя се как е успял да го направи — казва Хор и се усмихва.

— Може би е изучавал номерата, които някои от безсмъртните са ползвали срещу нас.

— Какво искаш да сторя? Може би да му помогна срещу нашия неприятел?

— Не. Прецених, че който от нас успее да унищожи Принца Който Беше Хиляди, той ще спечели подкрепата на победените Ангели, числящи се към безсмъртните. Останалите ще го последват. Които не го сторят, несъмнено ще отидат в Дома на мъртвите при своите приятели. Моментът е подходящ. Някогашното чувство за вярност вече е забравено. Струва ми се, че един нов самотен сеньор ще бъде много добре приет от васалите, защото може да сложи край на тяхното мимолетно съществувание. А с подкрепата на безсмъртните, един Дом може да се окаже на върха.

— Татко, разбирам мисълта ти. Напълно възможно е да се окаже вярна. Искаш от мен да намеря Принца Който Беше Хиляди, да го направя преди Уаким и да го убия в името на живота, така ли е?

— Да, мой отмъстителю. Вярваш ли, че ще се справиш?

— Безпокои ме фактът, че ми задаваш този въпрос, след като познаваш моите сили.

— Принцът не ще бъде лесна жертва. Силите му са почти непознати, а и аз не мога да ти кажа нито как изглежда, нито къде пребивава.

— Ще го намеря и ще приключа с него. Все пак, не е ли по-добре да унищожа този Уаким, преди да започна търсенето?

— Не! Той е в света на Блис, където всеки момент ще се разрази мор. Хор, не се доближавай до него! Освен ако не ти заповядам. Имам странни усещания във връзка с Уаким. Длъжен съм да разбера кой е, преди да разреша такова начинание.

— Защо, могъщи отче? Какво би могло да означава това?

— Един спомен от дните преди началото на твоите дни, който ще остане неизказан, се връща, за да ме измъчва. Не ме питай повече.

— Много добре.

— Онази мръсница, майка ти, стана причина да кроя различни планове, засягащи Принца. Ако се срещнеш с нея по време на твоите странствания, не обръщай никакво внимание на съвети за снизходителност. Принцът трябва да умре.

— Може би тя иска да остане жив?

Озирис кима утвърдително.

— Да, тя много го обича. Може би ни е уведомила за Уаким само за да защити Принца от него. Тя е готова на всякаква лъжа, за да достигне целта си. Не се оставяй да бъдеш излъган от нея.

— Не ще го допусна.

— Хор, отмъстителю и сине мой, пращам те като пръв емисар на Озирис в Средните светове.

Хор навежда глава, Озирис полага ръката си върху нея и я задържа за един преливащ от топлина миг.

— Той е все едно мъртъв — бавно казва Хор, — защото не бях ли аз, който унищожи самия Стоманен Генерал?

Озирис не отговаря, защото някога той също е унищожавал Стоманения Генерал.

[1] Хор — древноегипетско божество, въплътено в сокол, първоначално почитан като бог на лова, а по-късно и като бог на утринното слънце; покровител на царете. ↑

[2] Майката на Хор е богиня Изида. Смятало се е, че тя чудотворно е заченала Хор от мъртвия Озирис. ↑

СЯНКАТА НА ЧЕРНИЯ КОН

В голямата Зала на Дома на мъртвите една огромна сянка стои на стената зад трона на Анубис. Тя би могла да бъде някакво украшение, апликирано или нарисувано, ако нейният абсолютно черен цвят сякаш не е поел в себе си нещо с безгранична дълбочина. Освен това, вижда се и някакво леко движение.

Сянката е на някакъв исполински кон-чудовище, а разжарените гърнета от двете страни на трона не могат да променят нищо със своята блещукаща светлина.

В голямата Зала не се вижда предмет или нещо друго, което да хвърля такава сянка, но ако можехте да се заслушате на това място, щяхте да чуете тихо дишане. При всяко доловимо издишане пламъците полягат, а след това се изправят.

Тя се движи бавно из Залата и се връща обратно, за да спре върху трона като петно, което би го скрило от погледа ви, ако можехте да погледнете в това място.

Тя се движи безшумно, като непрекъснато сменя размера и формата си. Контурът очертава грива, опашка и четири копита.

После отново се разнася шум от дишане, подобен на този на орган с мощни мехове.

Сянката се изправя на задните си крака, също като човек, докато предните хвърлят отражение на скосен кръст върху трона.

В далечината се разнася шум от стъпки. При влизането на Анубис Залата се изпълва с много силен вятър, който спира, когато изпръхтява нещо, подобно на хихикане.

Настъпва пълна тишина, а песоглавият се е взрял в сянката пред трона си.

СМЯНАТА НА ПРИЛИВА

Вгледайте се в звуците от Блис — има писъци от панаира на живота.

В една от шатрите за гости е открито подуто тяло.

Някога то е било човек. Сега е торба на петна, разпукана на десетина места, която изпуска сокове по земята. Миризмата й започва да се усеща. Тя е причината за нейното откриване.

По този повод някаква девица пищи.

Писъкът събира тълпата.

Вижте как хората кръжат наоколо и си задават един другиму въпроси, на които не могат да отговорят.

Те са забравили какво прави човек пред лицето на смъртта.

Почти всички от тях скоро ще го научат.

Мегра от Калган си пробива път през навалицата.

— Аз съм акушерка — казва тя.

Повечето присъстващи се учудват на нейната постъпка, тъй като акушерките имат работа с бебета, а не с вмирисани трупове.

Високият мъж до нея не казва нито дума и продължава да крачи през тълпата, сякаш я няма.

Нисък човек със сламена шапка е оградил мястото с въже и започва да продава билети на тези, които искат да минат покрай останките. Мегра иска от високия мъж, който се казва Уаким, да го спре. Уаким разбива апарата на входа и извежда човечеца от шатрата.

— Мъртъв е — казва Мегра, гледайки тялото.

— Разбира се — казва Уаким, който, след хиляда години в Дома на мъртвите, с лекота установява състоянието. — Да го покрием със завивките.

— Не съм виждала заболяване, изразено по такъв начин.

— Значи е някаква нова болест.

— Трябва да направя нещо. Ако е заразна, може да пламне епидемия.

— Ще пламне — казва Уаким. — Хората ще измират бързо, защото тя ще се разпространява с голяма скорост. В Блис са струпани толкова много хора, че нищо не може да я спре. Дори ако открият лекарство след няколко дни, без съмнение повечето ще бъдат покосени.

— Длъжни сме да държим трупа в изолация, преди да го пренесат в най-близкия Център по акушерство.

— Щом искаш…

— Как можеш да бъдеш толкова безразличен пред лицето на трагедията?

— Смъртта не е трагична. Може би трогателна, но не и трагична. Да го покрием със завивките.

Тя му удря силен шамар, звукът от който се разнася из шатрата, и му обръща гръб. Погледът й търси по стената звънеца за връзка, но когато пристъпва към него, някакъв едноок мъж, облечен целия в черно, я спира и казва:

— Обадих се в най-близкия Център. Тръгнала е въздушна кола.

— Благодаря ви, отче. Бихте ли извели тези хора оттук? Може би ще са по-склонни да послушат вас.

Той кима. Уаким покрива тялото. Мегра отново се обръща към него, докато едноокият мъж нарежда на тълпата да си тръгне, а тя се вслушва в думите и тоягата му.

— Как е възможно да се отнасяш към смъртта с такова безразличие? — пита тя.

— Просто защото се случва — отговаря той. — Неизбежна е. Аз не жаля за отронването на някой лист или за разбитата вълна. Не ми е мъчно за профучаващата звезда, която изгаря в атмосферата. Защо трябва да го правя?

— Тези неща не са живи.

— Нито хората, които влизат в Дома на мъртвите, а всички отиват там.

— Това е било много отдавна. Цели векове никой от Блис не е отишъл на това място. Трагично е, когато животът свършва.

— Животът и смъртта не са толкова различни неща.

— Ти си отклонение от обществените норми! — известява тя и го удря отново.

— Как да го приема: като обида или като диагноза? — пита той.

Дочуват се още писъци от друга част на мястото на панаира.

— Длъжни сме да отидем веднага — казва тя и тръгва.

— Не! — хваща я за китката той.

— Пусни ме!

— Боя се, че не ще го направя. Няма да помогнеш с нищо, като стоиш до тези трупове, които скоро ще запълнят всичко. Само ще изложиш себе си на по-голяма опасност. Не ми се иска да загубя толкова бързо подобна другарка по легло. Ще те върна в градината, където ще почакаме, докато се разминат тези неща. Там има и ядене, и пиене. Ще светнем сигнала: „Не обезпокоявай…“

— …И се заиграваме, докато светът умира, а? Ти си безсърдечен!

Тя го удря отново със свободната си ръка, при което той пада на едното си коляно и вдига ръка пред себе си.

— Пусни ме! — вика тя.

— Остави дамата, след като тя го иска.

В шатрата има още двама души. Последните думи са казани от воина-жрец Мадрак, който е останал след излизането на тълпата. Сега от дясната му страна се намира зеленият магьосник, когото хората познават като Врамин.

Уаким става и гледа двамата.

— Кои сте вие? — пита той. — Какви сте, за да ми заповядвате?

— Известен съм като Мадрак, наричан от някои Могъщия.

— Нищо не ми говори. Не си този, който ще раздава заповеди. Махай се.

Той улавя Мегра за другата китка, бори се с нея за миг и я вдига в ръцете си.

— Предупреждавам те, пусни дамата. — Мадрак държи пред себе си тоягата, докато говори.

— Махай се от пътя ми, Мадрак.

— Преди да продължиш, най-добре е да те предупредя, че съм безсмъртен, а силата ми е разгласена из целите Средни светове. Лично аз унищожих кентавъра Даргот, когото изпратих на парчета в Дома на мъртвите. Все още се пеят песни за тази битка, която трая един ден, една нощ и още един ден.

Уаким пуска Мегра да стъпи на краката си и я освобождава.

— Безсмъртни, това наистина променя нещата. След малко ще се погрижа за момичето. А сега ми кажи дали се противопоставяш на силите от Дома на живота и Дома на мъртвите.

Мадрак предъвква за миг края на брадата си.

— Да — отговаря той. — Теб какво те интересува?

— Готвя се да те унищожа заедно с твоя приятел, който е застанал до теб, ако той се числи към групата на двеста осемдесет и тримата безсмъртни.

Магьосникът се усмихва и се покланя.

Мегра напуска шатрата.

— Дамата ти избяга — отбелязва Врамин.

— Така изглежда, но за мен все едно, че не се е случило.

После Уаким вдига лявата си ръка и тръгва към Мадрак.

Тоягата-жезъл на Мадрак се завърта в ръката му, докато почти престава да се вижда, след което полита напред.

Уаким се отклонява от първия удар, но вторият го улучва по рамото. Опитва се да хване тоягата, но не успява. После прави опит да връхлети върху Мадрак, но не може да избегне един хоризонтален удар на въртящия се предмет в гърдите. Тогава се отдръпва, остава приведен извън обсега и започва да се движи в криволичещ кръг около своя противник.

— Как успяваш да си все още на краката си? — пита Врамин, който стои встрани и пуши.

— Просто не мога да падна — отговаря Уаким. Хвърля се напред, но ответният удар пак го връща. После Мадрак атакува няколко пъти, но Уаким всеки път избягва удара и се опитва да хване жезъла. Накрая Уаким спира и се оттегля няколко крачки.

— Стига с тези глупости! Времето ми бяга, а трябва да открия моето момиче. Дебелако Мадрак, ти си добър с тоягата, но сега тя няма да ти помогне!

С леко наведена глава Уаким изчезва от мястото си, а Мадрак се оказва на земята със счупен жезъл пред себе си.

Уаким застава до него с вдигната ръка като след нанесен удар.

Поетът хвърля цигарата, а бастунчето подскача в ръцете му, докато очертава кръг от зеленикави пламъци около себе си. Уаким се обръща с лице към него.

— Фугата! — казва Врамин. — Истински майстор на фуга! И то — във времето напред! Кой си ти?

— Наричат ме Уаким.

— Откъде знаеш точния брой на безсмъртните, който наистина е двеста осемдесет и три?

— Знам каквото знам, а тези пламъци няма да те запазят.

— Уаким, може и да е така, а възможно е и друго. Но аз не заставам срещу силите на Дома на живота и Дома на мъртвите.

— Ти си безсмъртен. Самото ти съществуване е достатъчно, за да се вмъкне лъжата в думите ти.

— По принцип ми е безразлично всяко противодействие. Моят живот, обаче, е съвсем друго нещо — и очите му блясват в зелено. — Уаким, преди опита ти да насочиш силата си срещу мен, трябва да знаеш, че вече е твърде късно…

Той вдига бастунчето си.

— Праща те или кучето, или птицата, но няма значение кой от двамата…

Струи зелен огън лумват напред и поглъщат шатрата.

— Знам, че си повече от обикновен преносител на този мор. Прекалено големи са способностите ти, така че си най-малко емисар…

Шатрата около тях изчезва и те стоят в едно открито пространство насред панаира.

— Трябва да знаеш, че преди теб е имало и други, но никой от тях не е успявал…

От бастунчето му избликва зелена светлина и се извива като сигнална ракета в небето,

— Двама от тях паднаха от този, който сега наближава…

Светлината, над главите им упорито пулсира.

— Гледай този, които се спуска над хаоса и чиято студена метална ръка подкрепя слабите и потиснатите.

Той се спуска от небето, яхнал голям звяр от излъскан до блясък метал. Този звяр има осем крака, а копитата му са от диаманти. Той забавя хода си с всеки разкрач, като изминава все по-малки разстояния.

— Уаким, името му е Стоманения Генерал и той също владее майсторски фугата. Той откликва на сигнала на моя маяк.

Уаким вдига погледа си и гледа този, който някога е бил човек. Независимо дали се дължи на магическото присъствие на Врамин или на някакво собствено предчувствие, той знае, че това ще бъде първата истинска борба, останала в паметта му от хиляда години насам.

Зелените пламъци падат върху Мадрак, а той се размърдва и надига със стон.

Осем диаманта докосват земята и Уаким чува звук на далечно банджо.

Червената Магьосница извиква Колесницата с Десетте и поръчва да й донесат златното наметало. От лудия й бяг през цялото небе светът ще бъде изумен.

Тя тръгва да го прекоси до Пръстена на Средните светове през този ден…

…До световете на живота и сърттта, до оня кът познат, обикновен.

За някои се казва Милост, за други пък е сластен Смях. А тайно се нарича Изис[1]. Загадъчната й душа е прах.

…Някакъв евнух и жрец с най-висок сан поставя тънки свещички пред чифт стари обувки.

…Кучето ръфа мръсната ръкавица, видяла много по добри времена.

…Слепите Норни блъскат по малка сребърна наковалня с пръсти, които са дървени чукчета. Върху метала се стеле отрязък от синя светлина.

[1] Изис — т.е. богинята Изида. За египтяните тя е била богиня на плодородието, водата и вятъра, символ на женствеността и семейната вярност. ↑

МЯСТОТО НА СЪРДЕЧНИЯ КОПНЕЖ

Принцът Който Беше Хиляди върви покрай морето и под морето. Единственият друг разумен обитател на света, през който минава той, не може да бъде сигурен дали Принцът е създал този свят, или го е открил. Това се дължи на факта, че човек никога не може да бъде сигурен дали мъдростта създава, или просто намира, а Принцът е мъдър.

Той върви по брега. Отпечатъците от стъпките му започват на седем крачки зад него. Високо над главата му е увиснало морето.

То виси високо над главата му просто защото няма друг избор. Светът, в който той върви, е устроен така, че ако някой се приближи към него от която и да е посока, ще му се стори, че това е свят, лишен от всякаква земя. Ако обаче човек би се спуснал достатъчно дълбоко под морето, което го огражда, той би се появил откъм долната страна на водите, за да влезе в атмосферата на планетата. А ако продължи да се спуска, човек би стигнал до суша. Прекосявайки сушата, човек би стигнал до други водни масиви, до оградени от земя водни пространства под морето, увиснало в небето.

Голямото море се разлива може би на хиляда фута над главата. Светлеещи риби, подобни на подвижни съзвездия, изпълват дъното му. А на сушата под него всичко блести.

Някога е било казано, че свят, подобен на това безименно място, по всяка вероятност не би могъл да съществува. Тези, които са го казали, очевидно грешат. След като аксиомата на безкрайността бъде приета, останалото е просто.

Принцът Който Беше Хиляди е поставен в единствено по рода си положение. Той владее телепортацията заедно с други неща, а това е още по-рядко от овладяването на темпоралната фуга. Фактически той е единственият от този вид. Мигновено може да пренася себе си на всяко място, което съумее да види във въображението си.

А неговото въображение е много живо. Приемайки, че всяко място, за което сте в състояние да помислите, съществува някъде а безкрая, и ако Принцът също помисли за него, той може да го посети. Понастоящем неколцина теоретици твърдят, че представата на Принца за дадено място, от една страна, и личното му желание да бъде там, от друга, по същество е съзидателен акт. По-рано никой не е знаел за мястото; ако Принцът е а състояние да го намери, може би извършеното от него в действителност е реализация на приноса му за неговото осъществяване. И все пак — приемайки аксиомата на безкрайността, останалото е съвсем просто.

Принцът няма никаква представа, дори колкото за снежна топка в пъкъла, къде всъщност е разположен безименният свят по отношение на останалата част от вселената. Нито пък държи на това. Той може да идва и да си отива по собствен избор, като взема със себе си когото поиска. Но е дошъл сам, защото иска да посети съпругата си.

Той седи до морето, под морето, и вика нейното име, което е „Нефита“[1], и чака вятърът, прекосил водите, да стигне до него и да го докосне със собственото му име.

Тогава той навежда глава и чувства нейното присъствие до себе си.

— Как си, обична моя? — пита той. Въздухът донася сподавено ридание, което нарушава монотонния плясък на разбиващите се вълни

— Добре съм — пристига отговорът. — А ти, съпруже мой?

— Оставам по-близо до истината, отколкото до любезността, и затова ти казвам „зле“…

— То още ли вие в нощта?

— Да.

— Мислех за теб, носена от вятъра и вълните. Поисках от птиците да ми правят компания от въздуха, но техните крясъци или са груби, или са тъжни. Какво мога да ти кажа, за да бъда повече любезна, отколкото откровена? Че не ме съсипва този живот, който не е никакъв живот? Че не копнея да бъда отново жена, вместо полъх, цвят или движение? Че не жадувам да те докосна отново и да почувствам докосването ти до моето тяло? Ти знаеш всичко, което бих могла да кажа, но никой бог не е всесилен. Не искам да се оплаквам, но ме е страх, съпруже мой и господарю, страх ме е от лудостта, която понякога ме сполита, защото никога не заспивам, нищо не хапвам и не мога да докосна нещо твърдо. Колко време премина?

— Много векове.

— …Не съм забравила, че всички съпруги не спират да се оплакват на съпрузите си и затова те моля да ми простиш. Но кой друг би чул моите оплаквания?

— Добре казано, Нефита моя. Как бих искал да те въплътя отново, защото аз също съм самотен! Знаеш, че правих опити.

— Знам.

— Когато премахнеш Нещото Което Вие ще накажеш ли Озирис и Анубис?

— Разбира се.

— Моля те да не ги унищожиш веднага, ако те могат да ми помогнат. Подари им мяра милост, ако те ме върнат при тебе.

— Може би.

— …Защото съм толкова самотна. Искам да се махна оттук.

— На теб ти трябва място, оградено от вода, за да останеш жива. Трябва ти цял свят, за да си намираш занимание.

— Знам, знам…

— Ако Озирис не търсеше отмъщение с такава смъртоносна стръв, нещата можеха да бъдат по-различни. Ти вече знаеш, че съм длъжен да го убия, след като разреша въпроса с Безименното.

— Да, знам и съм съгласна. Какво ще кажеш за Анубис?

— Периодично прави опити да ме убие, което не ме безпокои особено много. Може и да му простя. Но никога на моя Ангел с птичата глава.

Принцът Който Е Бил Цар (заедно с други неща) сяда на една скала и се заглежда във водите, след което поглежда към дъното на морето. Светлините над него бавно се движат. Високи планини пронизват с върховете си най-ниските дълбочини. Светлината е бледа и разсеяна, сякаш идва от всички посоки. Принцът хвърля надалече плосък камък във вълните пред себе Си.

— Разкажи ми отново за дните на боя преди хилядолетие — казва тя, — за дните на неговото поражение, на този, който беше твой син и твой баща и най-могъщият воин, подготвян някога да се бие за шестте раси хора.

Принцът мълчи, загледан във водата.

— Защо? — пита той.

— Защото всеки път, когато разкажеш за него, нещо те подтиква към нови действия.

— …И към поредна среща с поражението — завършва Принцът.

— Разкажи ми — повтаря тя.

Принцът въздъхва, а над него забучават небесата, където плуват светещи риби с прозрачни кореми. Той протяга ръката си и един камък се връща с подскоци от морето в нея. Вятърът отминава и се връща с милувка.

Той започва да разказва.

[1] Тук по всяка вероятност алюзията е за богиня Нефтида, сестра на Изида и жена на бог Сет, въпреки че се е смятало, че е живяла разделена от мъжа си и нямала потомство от него. ↑

АНГЕЛЪТ ОТ ДОМА НА ОГЪНЯ

Нагоре гледа Анубис и вижда смъртта. Смъртта е сянка на черен кон, но няма кон, който да я хвърля.

Анубис гледа, стиснал здраво жезъла си с две ръце.

— Привет, Анубис, Ангел от Дома на мъртвите — разнася се плътен и звънтящ глас, който отеква в голямата Зала.

— Привет — тихо казва Анубис, — Господарю на Дома на огъня, който вече го няма.

— Тук доста неща са се променили.

— Отдавна беше — казва Анубис.

— Доста отдавна.

— Мога ли да попитам в какво състояние е здравето ви напоследък?

— Според мен е нормално, както винаги.

— Мога ли да попитам какво ви води насам?

— Да, можеш.

Настъпва пауза.

— Мислех, че сте мъртъв — казва Анубис.

— Знам.

— Доволен съм, че по някакъв начин сте оживели след онази страховита атака.

— Аз също. Трябваше да изминат дълги векове, преди да мога да се върна от мястото, където бях запокитен след онази глупашка употреба на Чука. Както знаеш, оттеглих се отвъд пространството само миг преди Озирис да нанесе удара, който размазва слънца. Той ме отхвърли по-далече от там, където исках да бъда, в места, които всъщност са нищо.

— И какво правихте през цялото това време?

— Връщах се обратно.

— Тайфон, единствено вие от всички богове сте могли да преживеете онова страшно сгромолясване.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Вашият баща Сет Унищожителят загина в тази битка.

— Аййййй!

Анубис запушва ушите си и затваря очи, оставяйки жезъла си да падне на пода. Викът раздира Залата; той е получовешки-полуживотински, изсушава душата и причинява болка дори с малката част, която стига до него.

След известно време настава дълбока тишина и Анубис отваря очи и отпуска ръцете си. Сега сянката е по-малка и стои по-близо.

— Следва ли да разбирам, че и Безименното е унищожено по това време?

— Не знам.

— Какво стана с твоя господар Тот[1]?

— Той абдикира като Господар на живота и смъртта и се оттегли отвъд Средните светове.

— Трудно ми е да повярвам.

Анубис свива рамене.

— Това е факт от живота и от смъртта.

— Защо е трябвало да го прави?

— Не знам.

— Искам да го видя. Къде може да бъде намерен?

— Не знам.

— Ангел, не си много услужлив. Кажи ми, кой движи нещата в отсъствието на моя брат и твой господар?

— Не разбирам какво искате да кажете.

— Хайде, песоглавецо, достатъчно дълго си живял, за да схванеш един обикновен въпрос. Кой контролира приливите и отливите на Силата?

— Домът на живота и Домът на мъртвите, разбира се.

— Разбира се, наистина? А сега кой е в Дома на живота?

— Озирис, естествено.

— Разбирам …

Сянката отново се изправя на задните си крака и нараства.

— Песоглавецо — казва Тайфон, сянката на кон, изправен на задните си крака, — подозирам някакво съзаклятие, но аз никога не убивам само по подозрение. Чувствам обаче, че не всичко е в ред. Баща ми е мъртъв и той може да чака отмъщение, а ако и брат ми е оклеветен, това също трябва да се измие с кръв. Трябва да ми отговаряш бързо и непреднамерено. Може би си казал повече, отколкото си искал. А сега, слушай: знам, че най-много те е страх от мене. Винаги си се страхувал от сянката на кон, и с пълно право. Ако тази сянка падне върху теб, ти ще престанеш да съществуваш. Напълно. И тя ще падне върху теб, ако продължаваш да правиш онези неща, които никак не одобрявам. Ясно ли се изразих?

— Да, могъщи Тайфон. Вие сте единственият бог, когото боготворя.

Анубис подскача в същия миг с една блестяща юзда, която внезапно се появява в ръката му.

Сянката на копито преминава близо до него и той пада на пода. Сянката се спира върху просветващата сребърна юзда и тя изчезва.

— Глупак си ти, Анубис! Защо се опита да ме задържиш?

— Защото ме накарахте да се страхувам за живота си, Господарю!

— Не ставай! Не помръдвай, защото иначе ще преминеш в небитието! Единствената причина за твоя страх би могъл да бъде товарът на някакъв грях.

— Не е така! Страхувам се, че можете да изтълкувате нещата погрешно и затова посегнах. Исках да ви вържа заради собствената си защита, за да мога да ви удържа, докато научите всички факти. Защото, трябва да си призная, моето положение ме прави да изглеждам виновен на фона на външната проява на нещата.

Сянката се придвижва и пада върху протегнатата дясна ръка на Анубис. Ръката изсъхва и се превръща в осакатял крайник.

— Чакале, никога не ще замениш тази ръка, която бе вдигната срещу мен. Ако присадиш друга, тя също ще изсъхне. Сложиш ли метална ръка, тя ще откаже да функционира. Оставям те само с лява ръка заради твоята злонамереност. Сам ще стигна до фактите, до всички факти. Ако си сторил този грях, за който мисля, сам ще ти бъда съдия, съдебни заседатели и палач. Знай, че нито сребърна юзда, нито златен оглавник могат да задържат Тайфон. И още знай, че ако цялата ми сянка мине върху теб, няма да остане дори пепел. Аз ще се върна скоро в Дома на мъртвите и ако нещо не е както трябва, нов пес ще управлява тука.

По краищата на черния силует припламват огънчета. Той се изправя, сякаш иска да удари отново, пламъците стават по-ярки и Анубис остава сам на пода на голямата Зала.

Той бавно се изправя и взема жезъла си с лявата ръка. Червеният му език се стрелва напред и той стига с олюляване до своя трон. Посред въздуха се появява голям прозорец, и той се взира през него в Господаря на живота.

— Озирис — казва той, — дяволът е жив!

— Какви ги разправяш? — идва отговорът.

— Тази вечер сянката на коня беше при мене.

— Това не е хубаво. Особено когато си пратил нов емисар.

— Как узна?

— Имам свои начини. И аз за първи път направих същото — с моя син Хор. Надявам се да успея да го върна навреме.

— Така е. Винаги съм имал слабост към Хор.

— Кажи ми нещо за твоя емисар.

— Няма да го връщам. Много повече бих искал да видя делата на Тайфон по неговото унищожаване.

— Всъщност, кой е твоят Уаким? Кой е бил?

— Това си е моя работа.

— Ако по някакъв начин той е този, който мисля, че е, а ти знаеш много добре кого имам предвид, върни го обратно, куче, или между нас никога не ще има мир, щом и двамата оживеем.

Анубис се подсмихва.

— А имало ли е някога?

— Не — казва Озирис, — ако искаме да бъдем искрени.

— Но Принцът действително ни заплашва истински, и то за първи път, че ще сложи край на нашето царуване.

— Да, това дванайсетгодишно минало: длъжни сме да действаме. Той загатна, че разполагаме с цели векове, преди да се раздвижи. А той ще го направи, защото винаги държи на думата си. Но кой може да ни каже какво е замислил?

— Аз не мога.

— Какво е станало с дясната ти ръка?

— Сянката падна върху нея.

— Същото ще се случи и с двама ни под нея, ако не върнеш обратно своя емисар. Тайфон изцяло промени картината. Длъжни сме да се свържем с Принца, да потърсим разбирателство с него, да го предразположим към нас.

— Той е прекалено умен, за да бъде излъган с фалшиви обещания, а и ти подценяващ Уаким.

— Може би трябва да преговаряме искрено, без да възстановяваме правата му, разбира се…

— Не! Крайната победа ще бъде наша!

— Докажи го, като замениш ръката си с друга, която да действа!

— Ще го направя.

— Довиждане, Анубис. И запомни: дори фугата е безсилна срещу Ангела от Дома на огъня.

— Знам. Довиждане, Ангел от Дома на живота.

— Защо си служиш със старата ми титла?

— Заради неподобаващия ти страх, Озирис, че някогашното време отново се е върнало за нас.

— Тогава отзови Уаким.

— Не.

— Е, довиждане, глупав Ангел, най-ниско паднал от всички.

— Сбогом.

Скоро прозорецът се изпълва със звезди и енергия, преди да бъде затворен с движение на лявата ръка посред пламъците.

Настъпва тишина в Дома на мъртвите.

[1] Тот — в египетската митология бог на мъдростта и писмеността, Господар на сметките и Счетоводител на годините; негово свещенно животно е птицата Ибис. ↑

СКЕЧОВЕ

Някакъв евнух и жрец с най-висок сан поставя тънки свещички пред чифт стари обувки.

…Кучето ръфа мръсната ръкавица, видяла много по-добри времена.

…Слепите Норни блъскат по малка сребърна наковалня с пръсти, които са дървени чукчета. Върху метала се стеле отрязък от синя светлина.

ПРИСТИГАНЕТО НА СТОМАНЕНИЯ ГЕНЕРАЛ

Уаким поглежда нагоре и вижда Стоманения Генерал.

— Почти не разбирам защо би трябвало да го познавам — казва Уаким.

— Хайде де! — започва Брамин, от очите и бастунчето на когото проблясват зелени пламъци. — Всички знаят за Генерала, който е самотен рейнджър. От страниците на историята се косят кънтящите удари от копитата на неговия боен кон Бронз. Той лети с ескадрилата „Лафайет“. Бие се в закъснялата акция в долината на Харама[1]. Посред зима помага за защитата на Сталинград. С малка група приятели се опитва да нахлуе в Куба. На всяко бойно поле е оставил част от себе си. В най-тежките моменти лагерува на открито при Вашингтон, докато друг по-славен генерал не поисква от него да си отиде. Побеждават го при Литъл Рок, а в Бъркли плисват киселина в лицето му. Включен е в списъка на Главния прокурор, защото на времето е бил член на Ай Дабълю Дабълю[2]. Всички каузи, за които се е борил, сега са мъртви; част от него също е мъртва, защото всяка от тези части е била създавана и принасяна в жертва на своето осъществяване. Все пак той надживява своето време с изкуствени крайници и изкуствено сърце и кръвоносни съдове, с неистински зъби и стъклено око, с пластина в черепа й пластмасови кости, както и с парчета проводник и керамика в себе си, докато най-сетне науката се научи да ги прави по-добри от тези, които са естествен дар на човека. Сетне отново е подменен частица по частица и в следващото столетие се оказва далеч по-съвършен от всеки човек, създаден от плът и кръв. Сега пак е на страната на бунтарите и всеки път търпи поражение във войните на колониите срещу планетата-майка, както и във войните на отделните светове срещу Федерацията. Той винаги фигурира в списъка на някой Главен прокурор, но продължава да свири на своето банджо и нищо не го интересува, защото винаги се е поставял отвъд закона, като се подчинява само на духа му, а не на неговата буква. Многократно са подменяли метала му с човешка плът, бил е и изцяло човек, но всеки път се заслушва в някоя далечна битка, засвирва на банджото си и тръгва, за да загуби отново човешката си същност. Похвърля зарове с Лео Троцки, от когото научава, че писателите са слабо заплатени; известно време пътува в покрит товарен вагон с Уди Гътри, който му помага да разбере музиката и факта, че певците също са зле платени; прекарва част от времето си като поддръжник на Фидел Кастро, за да схване, че юристите са слабо заплатени. Почти неизменно го побеждават, мамят и надхитрят, но това не го засяга, защото за него идеалите са по-важни от собствената му плът. Разбира се, и сега Принцът Който Беше Хиляди е кауза, която не се радва на подкрепа. От това, което казваш, схващам, че противниците на Дома на живота и Дома на мъртвите ще бъдат считани за поддръжници на Принца, който не е молил за никаква подкрепа. Говоря за съществена подкрепа. Уаким, ти сигурно си противник на Принца. Бих предположил, че Генералът ще го подкрепи, доколкото Принцът е малцинство сам по себе си Уаким, Генералът може да бъде победен, но никога не може да бъде унищожен. Ето го. Попитай сам, ако искаш.

Стоманения Генерал, слязъл от седлото, стои пред Уаким и Врамин като някаква желязна статуя в десет часа вечерта през лятото, но без луна.

— Зърнах твоя маяк, Ангел от Седма Станция.

— Уви, господине, титлата загина заедно със Станцията.

— Продължавам да признавам правата на правителството в изгнание — казва Генералът, а гласът му е така приятен, че човек дълго би го слушал.

— Благодаря. Но ме е страх, че идвате късно. Този тук се казва Уаким и е майстор на темпоралната фуга. Той ще се постарае да унищожи Принца и заедно с това всякаква възможност за нашето връщане. Така ли е, Уаким?

— Разбира се.

— Освен ако не си намерим някой много добър боец — казва Врамин.

— Не се налага да търсите на друго място — казва Генералът. — Уаким, за теб е по-добре да отстъпиш. Казвам ти го без никаква зла умисъл.

— И аз ти отговарям без зла умисъл: „Върви по дяволите“. Ако всяка твоя частица трябва да бъде унищожена, аз мисля, че не след много време тук няма да има никакъв Стоманен Генерал, а и никога вече няма да го има. Струва ми се, че размирник като тебе заслужава да бъде анихилиран. Ето защо съм тук.

— Мнозина са мислили по същия начин, а аз продължавам да чакам.

— Край на чакането — казва Уаким и минава напред. — Времето е тук и моли да бъде запълнено. (Времето дойде с молба да се отговори на неговите изисквания).

Тогава Врамин огражда Мадрак и себе си със зелени пламъци и двамата гледат как майсторите се наблюдават един друг.

В този миг Бронз се изправя на задните си крака и шест диаманта проблясват сред цветовете на Блис.

[1] Посочените в това изречение имена са на американски градове, свързани с епизоди от Войната за независимост и Гражданската война на САЩ. ↑

[2] „Индъстриъл Уъркърс ъф дъ Уърлд“ е много известна профсъюзна организация в Америка. ↑

ГРАДСКИЯТ ГАДАТЕЛ НА ЛИГЛАМЕНТИ

Хор е влязъл в Средните светове и пристига в края на мъглите, в света, наричан Д’донори от своите обитатели, което означава Място на доволство от съдбата. Когато слиза от колесницата си, прекосила студената и душна нощ, той дочува в близост звуците на въоръжен конфликт в плътните мъгли, които покриват целия Д’донори.

След като премахва със собствените си ръце трима рицари, изпречили се на пътя му, той пристига най-после до високите стени на града Лигламенти, чиито управници в миналото са имали донякъде основание да го считат за бог, настроен благосклонно към тяхното добруване.

Въпреки че се намира посред приливите и отливите на Силата, Д’донори е свят, който никога не е бил обект на мора, войните и глада, намаляващи рязко населението на другите Средни светове. Причината за това е фактът, че жителите му обръщат достатъчно внимание на собствените си затруднения. Д’донори се състои от множество малки градове-държави и херцогства, които са в непрекъсната война помежду си, обединявайки се само с цел да унищожат всеки, който се опитва да ги обедини за по-дълго време.

Хор стига до голямата порта на Лигламенти и я блъсва с юмрука си. Бумтящият звук се разнася из града и портата изскърцва на пантите си.

Един пазач хвърля в мрака факла, последвана от стрела, която без съмнение пропуска целта си, защото Хор може да предугади мисълта на своя нападател и да проследи полета на стрелата. Затова се отмества встрани и стрелата изсвистява покрай него, както е застанал в светлината на факлата.

— Отвори вратата, или ще я откача от пантите! — виква той.

— Кой си пък ти, дето обикаляш без оръжие и само с една препаска, а си позволяваш да даваш заповеди?

— Аз съм Хор.

— Не ти вярвам.

— Остава ти по-малко от минута живот — казва Хор, — ако не ми отвориш вратите. Смъртта ти ще е доказателство, че Хор не лъже. После ще откача тези врати от пантите и ще вляза, за да прекрача трупа ти и да потърся твоя господар.

— Почакай! Може би казваш истината, но разбери, че само изпълнявам задълженията си, както е заповядал моят господар. Не приемай за богохулство това, че не пускам човек, който се представя за Хор. Откъде да знам, че не си неприятел, който го казва, за да ме измами?

— Възможно ли е някой враг да бъде такъв глупец?

— Може и да се случи. Защото повечето хора са глупци.

Хор свива рамене и отново вдига юмрук. Вибриращ музикален тон се смесва с въздуха и вратите на Лигламенти се разтърсват на пантите си заедно с пазача в своята броня.

В това време Хор е извисил ръста си до около три метра. Цветът на препаската му е кървав. Факлата мъждее в краката му. Той отдръпва назад юмрука си.

— Чакай! Ще те пусна!

Хор сваля юмрук и музиката стихва. Височината му намалява с една трета.

Пазачът задейства механизма на портала, който се отваря, и Хор влиза в Лигламенти.

Когато най-сетне стига до забуления в мъгла дворец на управителя лорд Дилуит, херцог на Лигла, Хор разбира, че вестта за пристигането му е вървяла пред него от стената дотук. Мрачният херцог с черна брада, чиято корона е присадена на темето му, се опитва според възможностите си да изрази нещо като усмивка, а по-точно се появяват два реда зъби между плътно стиснати устни. Той едва кима с глава.

— Ти наистина ли си Хор?

— Да.

— Казано е, че всеки път, когато бог Хор се отбива насам, се появяват затруднения при разпознаването му.

— Нищо чудно — отбелязва Хор. — Цяла загадка е как успявате да се разпознаете един друг във всичката тази мъгла.

Дилуит изпръхтява в нещо, което би трябвало да бъде смях.

— Вярно е, често не ни се удава и по погрешка избиваме собствените си хора. Но при всяко идване на Хор, господарят, който е на власт, прави изпитание. Последния път…

— …Последния път при лорд Булуах пронизах с дървена стрела куб от мрамор с двуфутова стена така че двата края на стрелата останаха да стърчат.

— Значи си спомняш!

— Разбира се. Нали съм Хор. Пазиш ли още куба?

— Да. Без съмнение.

— Тогава ме заведи при него.

Те влизат в осветената от факли тронна зала където единствено космати кожи от хищници отвлича погледа от блестящите оръжия, окачени по стените Върху малка поставка в една ниша, разположена от лявата страна на трона, се вижда мраморен куб, оцветен в сиво и оранжево, в който е пъхната стрела.

— Ето го — посочва с жест Дилуит.

Хор приближава и гледа изложения предмет.

— Сега аз ще измисля проверката — казва той. — Ще ти върна стрелата.

— Може да бъде изтеглена. Не е толкова…

Хор вдига, десния си юмрук на височината на рамото и нанася удар напред и надолу върху камъка който се разбива на късове. После вади стрелата и я подава на Дилуит.

— Аз съм Хор — заявява той.

Дилуит гледа стрелата и купчината мраморни отломки.

— Наистина си Хор — съгласява се той. — С какво мога да ти услужа?

— Д’донори винаги е бил прочут със своите гадатели, и то с пълно право. Тези от Лигламенти често са били изключително добри. Ето защо искам да видя вашия пръв гадател, който да отговори на няколко мои въпроса.

— Това ще бъде старият Фрейдаг — казва Дилуит, като отупва с пръсти каменния прашец от фустанелата си, оцветена в червено и зелено. — Той действително е един от най-добрите, но…

— Но какво? — пита Хор, вече прочел мисълта на Дилуит, само че сдържащ се от любезност.

— Славни Хор, той е изключително добър гадател по вътрешности, но задължително му трябват такива от човек. Напоследък рядко задържаме пленници, тъй като е съпроводено с разноски, а за такива неща доброволци се намират още по-трудно.

— Не може ли Фрейдаг да бъде убеден да свърши този път работата си с животински вътрешности?

Хор отново прочита мисълта му и въздиша.

— Разбира се, славни Хор. Но той няма да поеме задължението за същото ниво на познаваемост, което би му осигурил по-качествен материал.

— Направо съм учуден защо е така.

— Не мога да отговоря, всесилни Хор, тъй като самият аз не съм гадател, въпреки че майка ми и сестра ми бяха дарени с Взора, но знам, че скатолозите са най-ексцентрични от всички възможни гадатели. Да се върнем на Фрейдаг. Той казва, че е доста късоглед, а това означава…

— Доставете му необходимия материал и ми съобщете, когато е готов да се занимае с моите въпроси! — заповядва Хор.

— Слушам, могъщи Хор. Веднага ще организирам нападателна група, тъй като виждам, че си обезпокоен.

— И то много.

— А един от моите съседи ще получи добър урок по спазване на граници!

Дилуит се качва със скок на трона, пресяга се нагоре и сваля висящия над него дълъг рог. Три пъти го поднася към устата си и го надува, докато бузите му се зачервяват, а очите му едва не изскачат изпод веждите. После връща рога на място, олюлява се и се сгромолясва върху херцогския си задник.

— Главатарите ми ще дойдат всеки миг — задъхано казва той.

Само след миг се чува тропот на копита и трима воини, облечени във фустанели и яхнали еднорогоподобни твари, се втурват, яздейки, в залата, за да спрат едва когато Дилуит вдига ръка и извиква:

— Набег! Набег, смелчаци мои! Върху Уискеаг Червения. Искам половин дузина пленници преди мъглата да просветлее от утринната зора!

— Пленници ли казахте, господарю? — пита някакъв човек, облечен в черно и светлокафяво.

— Правилно си разбрал.

— Преди утринната зора! — повдига се едно от копията.

Другите две проблясват нависоко:

— Преди утринната зора!

— Тъй вярно!

Те обикалят залата и излизат.

На разсъмване будят Хор и го завеждат в една стая, където са легнали шестима голи мъже. Ръцете и глезените им са вързани заедно отзад, а телата им са покрити с рани и следи от удари с камшик. Тази стая е малка, студена и осветена от четири факли, а единственият прозорец е отворен към стена от мъгла. Голям брой страници от месечното издание на Лигла „Таймс“ са разстлани по пода, покривайки го напълно. Облегнат на подпрозоречната дъска, един нисък и белязан от възрастта мъж с розово лице, хлътнали бузи и кривогледи очи изостря с брус наколко къси ножа. Той е облечен в бяла престилка, а лицето му изразява нещо като полуусмивка. Бледите му очи се обръщат към Хор и той кима няколко пъти.

— Разбирам, че имаш някакви въпроси — казва той, като почива задъхан след няколко думи.

— Правилно си разбрал. Три са.

— Само три! Как е възможно, велики Хор? За всички ще стигне само един комплект вътрешности. Един бог, мъдър като теб, би могъл да помисли за повече въпроси. Разполагаме с необходимия материал, а ще е жалко да го похабим напразно. От толкова време…

— И все пак въпросите, които имам за гадател по вътрешности, са само три.

— Добре тогава — въздиша Фрейдаг, — налага се да ползваме неговия материал. — Той сочи с ножа си мъж със сива брада, който не отмества погледа на тъмните си очи от него. — Казва се Болтаг.

— Познаваш ли го?

— Мой далечен братовчед. Освен това е и главен гадател на лорд Уискеаг, но е шарлатанин, разбира се. Доволен съм, че най-сетне съдбата пожела той да попадне в ръцете ми.

Посоченият с името Болтаг се изплюва върху раздела с некролозите на „Таймс“, когато чува думите му.

— Ти си измамник, о, най-велики от слабите гадатели по вътрешности! — казва той.

— Лъжец! — извиква Фрейдаг, който се дотътря до него и го дърпа за брадата. — Това е краят на безславната ти кариера!

При тези думи той разпаря корема на другия. Бръква вътре, изважда цяла шепа вътрешности и ги пръсва на пода. Болтаг вика, стене, а после притихва. Фрейдаг отсича по дължината на извитите черва и разстила съдържанието им с пръсти. После прикляка и се навежда ниско напред.

— Е, какви са въпросите ти, сине на Озирис? пита той.

— Първият е: къде мога да намеря Принца Който Беше Хиляди? По втория — искам да знам кой е емисарът на Анубис. А третият е: къде е той сега?

Фрейдаг започва да мънка нещо и да мушка с пръсти димящата купчина на пода. Болтаг изстена отново и се размърдва.

Хор прави опити да прочете мислите на гадателя но те са така объркани, че все едно е погледнал през единствения прозорец на стаята.

Фрейдаг заговаря:

— В цитаделата на Марашек — казва той, — в Центъра на Средните светове ще се срещнеш с някой, който може да те заведе при този, когото търсиш.

— Странно — измърморва Болтаг, който прави красноречив жест с главата си, — изтълкува правилно тази част. Но на отслабналото ти зрение попречи това парче от булото, което погрешно си смесил с другите неща.

Той се примъква с върховно усилие по-наблизо и шепне:

— Не каза на великия Хор, че ще го сполети голяма опасност, а накрая го чака поражение…

— Тихо! — виква Фрейдаг. — Не съм те поканил за консултация!

— Тези вътрешности са мои! Няма да позволя да бъдат тълкувани грешно от някакъв позьор!

— Драги Хор, следващите два отговора още не се виждат съвсем ясно — казва Фрейдаг и реже още една дължина от червата.

— Фалшив гадател! — хлипа Болтаг. — Марашек ще го срещне още и с емисаря на Анубис, чието име е изписано с кръвта ми ето тук, на страницата с уводната статия! Името му е Уаким…

— Няма нищо вярно! — крясва Фрейдаг и удължава разреза.

— Спри! — казва Хор и ръката му пада върху рамото на гадателя. — Твоят колега казва истината поне за едно нещо, тъй като и аз знам сегашното име на Уаким.

Фрейдаг спира и оглежда страницата с уводната статия.

— Така да бъде — съгласява се той. — Дори любител може да стигне до случайно еднократно просветление.

— Изглежда е речено да се срещна с Уаким, ако отида до мястото, наречено Марашек, а аз трябва да отида там. Но кажи ми нещо по втория въпрос: освен името Уаким, искам да знам повече за истинската му самоличност. Кой е бил той, преди Анубис да му даде друго име и да го изпрати със задача от Дома на мъртвите?

Фрейдаг навежда още по-ниско главата си към пода, разбърква купчината пред себе си и отрязва още една дължина от вътрешностите.

— Славни Хор, това не ми се казва. Оракулът няма да го разкрие…

— Изкуфял глупак!… — задъхва се Болтаг. — Всичко е тук… Вижда се съвсем ясно…

Хор улавя мисълта на умиращия гадател с извадени вътрешности, но когато я проследява, косата на тила му се изправя. Пред вътрешния му взор обаче не се очертава нито едно страховито име, защото другият е вече издъхнал.

Хор затваря очите му и потръпва, защото нещото, толкова близо до момента на своето разгадаване, внезапно избледнява и изчезва.

Когато Хор дръпва ръката си, Фрейдаг се изправя, и гледа с усмивка надолу към трупа на своя братовчед.

— Шарлатанин! — обобщава той, изсумтява презрително и бърше ръцете си в престилката.

Някаква малка, странна и ужасяваща сянка се размърдва на стената.

ОРЪЖИЯ И СТОМАНЕНИЯ ГЕНЕРАЛ

Диамантени копита удрят по земята, вдигат се и падат отново. Вдигат се…

Уаким и Стоманения Генерал са застанали един срещу друг и се гледат, без да помръднат.

Минава минута, после три, а копитата на звяра, наричан Бронз, вече падат с гръмотевичен тътен върху мястото на панаира в Блис, защото всеки път силата на удара се удвоява.

Говори се, че в действителност фуговият бой се решава в тези първи и мъчителни минути на оглеждане преди изпълнението на първоначалната темпорална фаза, именно в тези мигове, които ще бъдат заличени от лицето на времето от самата развръзка на борбата, без наистина да са съществували.

Земята трепери от ударите на Бронз, а от ноздрите му изхвърчат сини огньове, които изгарят надолу по Блис.

Уаким блести от пот, а пръстът на Стоманения Генерал, на който той носи пръстена на човечността, трепва.

Минават единайсет минути.

Уаким изчезва.

Стоманения Генерал изчезва.

При поредното връхлитане на Бронз падат шатри, разрушават се сгради, по земята се появяват пукнатини.

Преди трийсет секунди Уаким е застанал зад Генерала и Уаким е застанал пред Генерала, и Уаким, който е отзад, пристигнал точно в този миг, хваща двете си ръце и ги вдига за мощен удар върху металния шлем…

…докато преди трийсет и пет секунди Стоманения Генерал се появява зад Уаким от този момент от времето, изтегля назад ръката си и нанася удар…

…докато Уаким от трийсетата секунда по-рано, който се вижда във фугата, нанасяйки своя удар с двете си ръце, е освободен да изчезне, което той прави във времето от преди десет секунди, когато ревностно се старае да си осигури по-ефектно бъдещо изображение…

…като Генералът от трийсет и петата секунда преди момента на атаката се вижда да изтегля назад ръката си и изчезва във време от дванайсет секунди по-рано…

И всичко това само защото във времето е необходим авангард за запазване на бъдещото съществуване…

…Както и ариегард — собствения гръб…

…Докато през цялото време, някъде (когато) — навярно сега Бронз се изправя на задните си крака и се спуска надолу и един предполагаем град се разтърсва в основите си.

…А Уаким от четирийсетата секунда преди момента на атаката, виждайки пристигането си, се оттегля двайсет секунди назад, така че една минута от вероятното време се размива във фуговата битка и подлежи на промяна.

…Генералът от четирийсет и седмата секунда преди момента на атаката се отдръпва петнайсет, за да удари отново, докато собственото му „аз“ го наблюдава и връща назад осем…

…Уаким от преди една минута се връща с десет секунди…

Фуга!

В минус седемдесетата секунда атакуващият Уаким, застанал зад Стоманения Генерал, вижда Генерала зад Уаким също да атакува; виждат го и двамата, докато неговото друго изображение вижда тях.

И четиримата изчезват, съответно на единайсетата, петнайсетата, деветнайсетата и двайсет и първата секунда.

…И през цялото време, някъде (когато) навярно Бронз се изправя на задните си крака и се спуска надолу, а ударните вълни следват една след друга напред.

Наближава моментът на началната схватка, докато Генералът пред Генерала и Уаким пред Уаким се гледат и влизат във фуга.

Пет минути и седем секунди от бъдещето са временно отложени, докато дванайсет Генерала и девет Уакима се гледат един друг.

…Пет минути и двайсет и една секунди, когато деветнайсет Уакима и четиринайсет Генерала се гледат свирепо, замръзнали в стойка на нанасяне на удара.

…Осем минути и шейсет секунди преди момента на атаката сто двайсет и трима Уакима и сто трийсет и един Генерала взаимно се преценяват и в момента вземат решение…

…Да атакуват en masse[1] точно в този миг от времето, оставяйки своите предишни „аз“ да се оправят сами в защита, а и също, може би, ако мигът е подбран неправилно, да паднат и така да приключи този двубой. Все пак нещата трябва да свършат някога. Като резултат от мълниеносните пресмятания и предположения, всеки от двамата бе избрал именно, този момент като най-подходящ за определяне на бъдещето и запазване на фокусното разстояние. При сблъсъка на армиите на Уаким и на Генерала земята започва да тътне под краката им, а и самата материя на времето протестира срещу начина, по който то е било ползвано. Духва силен вятър и нещата стават нереални сами за себе си, като се колебаят между случваме, съществуване и след това. А някъде Бронз удря с все сила диамантите си в материка и бълва пръски от синкав огън върху него. Труповете на окървавени и разкъсани Уакими, както и на раздробени Генерали се носят през изкривените пространства на местата отвъд фокуса на Тяхната битка, шибани от ветровете. Това е вероятният брой на мъртвите, тъй като сега отминалото убиване е невъзможно, а бъдещото е коригирано. Този миг на крайно напрежение става фокус на фугата, а те се сблъскват със сила, която изпраща непрекъснато разширяващите се леки вълни на промяната през цялата вселена — издигащи се, падащи и отминаващи, докато времето още веднъж изиграва историята около протеклите събития.

Бронз се спуска надолу извън средата им и на друго място се очертава някакъв град. Поетът вдига бастунчето си, но зелените му пламъци не могат да сторят нищо на синия пламък, който изригва върху света като фонтан от ноздрите на Бронз. На Блис са останали само девет града и времето ги срива в огън. Сгради, машини, трупове, бебета и шатри потеглят с вятъра от пламъците и преминават с полюшване покрай мястото на панаира. Погледнете техните цветове. Червени ли са? Бряг на река с висяща отгоре водна ивица и летящи пурпурни скали. Под трите моста с цвят на прясна вар е градът в жълто, сиво и черно, Сега морето с каймачен оттенък е станало небе, а ветровете настъпват с вой на циркулярна резачка. От Блис се носи миризма на дим и овъглена плът. Чуват се писъци, размесени с виене на разбити скоростни кутии и шум от следващи бързо една след друга стъпки иа някой, който тича като грях в Нощта на Черния папаша, спускаща се подобно на безсъзнание…

— Спрете! — крещи Врамин, превърнал се в искрящ зелен гигант посред хаоса. — Ще оставите в съсипия целия свят, ако не се откажете! — продължава той и гласът му се спуска като гръмотевица, която реве и тътне над тях.

Обаче боят продължава и магьосникът хваща приятеля си Мадрак за ръката, като прави опит да отвори за тях врата за бягство от Блис.

— Загиват цивилни! — вика един миг на Генерала. Един миг на Уаким се смее.

— Има ли нещо различно при униформата в Дома на мъртвите?

Очертават се контурите на голяма зелена врата, която става все по-реална и започва да се отваря.

Врамин снижава ръста си. Когато вратата широко се разтваря, двамата с Мадрак бързо се понасят към нея, докато високи вълни се гонят и катерят една върху друга в океана, шибан от вятъра.

Армиите на Уаким и Генерала също са пометени от вълните на хаоса и понесени от ветровете на промяната; най-после те стигат до зелената врата, разтворена широко и изглеждаща като светещ център на магнитно поле или въртоп в канализационен отвор. Без да спират боя, те оттичат към нея, преминават един по един и изчезват.

Бронз тръгва много бавно, докато вратата се затваря, но все пак успява да мине през нея, преди хаосът да покрие празното пространство, което дотогава е заемал.

Ревът и движението спират, а целият свят на Блис сякаш въздиша в мига на своя отдих. Много неща са разбити и много хора са мъртви или умират в същия миг, който би могъл да бъде поредица от трийсет и три секунди преди Уаким и Генералът да започнат фугата, а тя сега на свой ред няма да започне в абсолютния безпорядък на мястото на панаира с дълбоките си пукнатини и димящи кратери.

Сред падналите арки, срутените кули и изравнените със земята сгради обикаля избавлението с оголен огнен меч. Разбудените трепети на деня поемат от Домовете на силата, а някъде лае куче.

[1] en masse (фр.) — групово, масово. ↑

ГНЕВЪТ НА ЧЕРВЕНАТА ДАМА

Полуневидима в това време, Мегра от Калган бяга през многообразието от различни форми на тълпата. Докато тя продължавала се движи, от множество гърла се разнася още един писък. Студен вятър задухва между различните цветове и форми на мястото на панаира. Тя се взира нагоре и вижда нещо, което задържа нейния поглед, но продължава напред, препъвайки се в шибаните от вятъра палатки с дълги тесни знамена.

Това е Стоманения Генерал, който язди на гърба на Бронз. Той се спуска надолу, постепенно забавяйки своя ход. Тя е чела и чувала за него, защото той съществува в апокалиптичните произведения на всички народи и хора.

Зад нея една шатра избухва в зеленикав пламък. Докато я наблюдава, някаква зелена ракета прорязва въздуха и кръжи, продължавайки да свети.

Огромният звяр Бронз сменя хода си, като всеки следващ разкрач е по-бавен; той се спуска над разрушената шатра, където тя бе оставила Уаким и воина-жрец Мадрак да се сражават. Поглежда назад в същата посока, но нейният ръст, независимо от тълпата, не й дава възможност да види отвъд стените на човешкия род, колкото и висок да е той.

Най-сетне Стоманения Генерал се изгубва от нейния поглед и тя продължава да си проправя път посред многокраката маса пред себе си към последната палатка на смъртта.

Сега тя събира сили и прави пътека, която останалите би трябвало да спазват: движи се напред сякаш плува бруст посред грамадни тела и множество крайници, машини с лица и пера, жени с мигащи светлини в гърдите, мъже с шпори в ставите, тълпи от обичайно изглеждащи хора от шестте раси, жена, от чиято цигулка в синия й гръден кош непрекъснато се разнасят музикални тонове, преминаващи в лудешко кресчендо, от което я заболяват ушите, а после отминава мъж, носещ сърцето си в бръмчащо ковчеже, което той притиска плътно отстрани; после тя удря някакво същество, подобно на чадър без калъф, което лудешки я обвива с пипалото си; сетне минава покрай тълпа от пъпчиви зелени джуджета, озовава се в някаква алея между шатрите и прекосява открито пространство, където почвата е утъпкана, опечена и примесена с дървени стърготини и слама. Когато преминава между две шатри, светлината покрай нея започва бавно да отслабва, а тя удря някакво малко летящо същество, което обикаля около главата й, издавайки нечленоразделни звуци.

Мегра се обръща и вижда гледка, каквато никога досега не се е изпречвала пред нейния поглед.

Спряла е червена колесница с празни хамути, по която все още тлее небесен прах. Колелата й са оставили дълбоки следи в земята на разстояние от около три метра. По-нататък не се виждат следи. В каляската стои изправена фигура на висока жена, загърната с наметало с воал. Кичур от косата й е увиснал надолу, а цветът му е кървав. Нейната дясна ръка, червена почти колкото ноктите й, държи поводи, с които не е привързано нищо пред колесницата. Хвъркатото нещо с нечленоразделните си звуци, което Мегра удари преди малко, сега стои на рамото на тази жена; кожените му крила са сгънати и не се виждат, а голата му опашка помръдва.

— Мегра от Калган — разнася се глас, който сякаш я удря като ръкавица, украсена със скъпоценни камъни, — ти дойде при мен, както бях пожелала.

При тези думи от колесницата се вдига лека мъгла, която се вие около червената жена.

Мегра потръпва, сякаш парченце черен лед, който лежи между звездите, докосва сърцето й.

— Коя сте вие? — пита тя.

— Наричат ме Изис, Майката на Праха.

— Защо ме търсите, лейди? Не ви познавам, а за вас знам само това, което казва легендата.

Изис се изсмива, а Мегра се пресяга към един метален прът, който подпира шатрата вдясно от нея.

— Малко зайче, потърсих те, за да ти отмъстя с нещо ужасно.

— Защо, лейди? Нищо не съм ви сторила.

— Може и да е така, а може и да не е. Може би греша, макар и да не мисля така. Все пак ще узная, и то съвсем скоро. Трябва да почакаме.

— Какво?

— Резултата от битката, която според мен ще започне всеки момент.

— Доколкото ми е приятна вашата компания, нямам намерение да чакам на това място, независимо от причината. Трябва да ме извините. Имам една поръчка…

— …Проява на милосърдие! Знам… — изсмива се тя отново, а пръстите на Мегра побеляват около металния прът, извил се в ръката й, когато тя го измъква от шатрата, която се залюлява и изскърцва от дясната й страна.

Смехът на Изис заглъхва във въздуха.

— Нагло хлапе! Оръжие ли ще вдигаш срещу мен?

— Ако се наложи, мадам, макар и да се съмнявам в това.

— Тогава замръзни като статуя на мястото си! — изрича Червената Магьосница и докосва рубинен медалион на шията си, при което от вътрешността му изскача лъч светлина и пада върху Мегра.

Напрегнала сили, Мегра се съпротивява на някаква вцепеняваща парализа, която я обхваща, и хвърля металния прът към Изис. Той се върти като голямо сиво колело, шайба на моторна резачка или диск, когато полита към колесницата.

Изис пуска юздите и вдига едната си ръка, а с другата продължава здраво да стиска медалиона, от който отново излитат лъчи. Те попадат върху въртящия се метал, който в миг припламва като метеор и изчезва а на земята пада купчинка пепел под мястото на неговото изгаряне.

В това време Мегра се освобождава от вледеняващата я хватка и отскача към колесницата; блъсва я е рамото си така, че Изис изхвърча и пада на земята, а нейното духче хуква да бяга, като бъбри нещо, прикривано от едно полюшващо се колело.

Мегра застава до нея, готова да я удари с отворена ръка, но тъй като воалът се е свлякъл, тя се колебае да докосне такава хубост, застанала пред нея: големи и тъмни очи на едно лице със сърдечен овал, червено и преливащо от живот, дълги мигли, които докосват веждите с движението на крилата на кървавочервени пеперуди, и розови зъби с цвета на плътта, показващи се при внезапната усмивка на нещо, което понякога се вижда при продължително взиране в пламъците.

Мракът става все по-плътен, а вятърът продължава да дивее; внезапно земята се разтърсва като от далечен удар.

Светлината от медалиона отново докосва Мегра, а Изис се опитва да стане, но пада на колене и се начумерва.

— Ой, детенце, каква съдба те очаква! — казва тя.

Мегра си припомня легендите от старите времена и се моли не само на официалния бог от наложилата се религия, но и на друг, паднал много отдавна, със следните думи:

— Озирис, Господарю на живота, избави ме от гнева на твоята царствена съпруга! Но ако ти не чуеш моята молба, отправям думите си към мрачния бог Сет, когото обича и от който в същото време се бои тази дама. Спаси живота ми!

Гласът затихва в нейното гърло. Вече изправена, Изис се оглежда наоколо, докато земята отново и отново се разтърсва от страшни удари, а времето около пладне в небесата и по цялата земя се превръща в сумрак. В далечината се появява синя светлина, а отнякъде се разнася шум, сякаш две армии се сблъскват една с друга. Чуват се викове, писъци и стенания. Пейзажът надалече започва да се полюшва, все едно, че светът е полегнал под горещи вълни.

— Може би мислиш, че си се избавила — крещи Изис, — в отговор на твоите сквернословия! Грешиш, обаче! Знам, че сега не трябва да те убивам, но ще направя нещо много по-страшно. Ще ти дам дар, събрал цялата нечовешка мъдрост и човешкия срам. Защото съм научила, че идвам в Блис, за да открия нещо, а отмъщението е задължително! Ела при мен в колесницата! Бързо! Този свят може скоро да престане да съществува, тъй като Генералът не е победил твоя любовник! Да върви по дяволите!

Вцепенените мускули на Мегра бавно се подчиняват на заповедта и тя се качва в колесницата. Червената магьосница застава до нея, после оправя воала си. В далечината някакъв зелен великан крещи силно на вятъра думи, които не могат да бъдат чути. Пърхащи отломъци от всякакви неща се въртят на едно място в огромна вихрушка, която се движи из мястото на панаира. Всяко нещо губи очертанията си, удвоява се, утроява се, като някои изображения изчезват, а други се запазват. В земята се появяват цепнатини и пукнатини. В далечината се срива някакъв град. Малкото духче се гуши в наметалото на вещицата с вик, застинал на устните. Сумракът е разкъсан, нощта се спуска като гръм и всички цветове се скриват в тъмните места, където се се виждат никакви цветове. Изис повдига юздите, червени пламъци отскачат в колесницата, без да изгарят нищо, и се събират в сърцето на един рубин или яйце на феникс; не се долавя никакво усещане за движение или звук от преминаване, както и никакъв друг звук; внезапно светът, наричан Блис, с всички връхлетели го беди, с целия хаос и мора — собственото му изцеление, остава да лежи много далече от тях, подобно на отвора на огромен кладенец, в който те летят надолу, а звездите се разлитат като пръски покрай тях.

ТОВА КОЕТО ВИЕ В НОЩТА

Когато бях Владетелят и Царят на Живота и смъртта,

започва Принцът Който Беше Хиляди.,

в онези дни по просба на Човека поставих тези Средни светове в море от сила с приливи и отливи;

моделите на мирна смяна в хода

на раждане,

израстване

и смърт

заложих в тях:

в ръцете на служителите Ангели

от Станциите — граници на тези светове —

оставих силата и правото

да движат приливи и отливи.

Господството ни дълги векове

създаваше живота

и мереше смъртта,

поддържайки растежа:

така се дръпна надалече

брегът на необхватното море —

все повече от външния Всемир

окичвахме с короната

на съзидателната пяна.

Но ето че веднъж,

вгледан в ширналата бездна

на сроден свят,

прекрасен, но привидно хубав,

защото беше гол и мъртъв,

все още недокоснат от живота,

разбудих нещо спящо

с целувката на яхнатия прилив.

Разбуденото нещо ме уплаши,

Когато връхлетя

в атака срещу мене —

изхвръкнало от скута на земята —

да ме унищожи:

то гълташе живота на планетата,

преспиваше един сезон

и ставаше, побъркано от глад.

Погълнало от приливите на живота,

тогава се разбуди.

Докосна се до теб, съпруго моя,

и все не мога да си върна тялото ти,

макар и да запазих твоя дъх.

То пиеше живота, тъй както виното се пие:

ударих с цялото оръжие

от своя арсенал,

а то остана живо,

дори летаргия не го погълна.

Опита се да се измъкне.

Но аз успях да го затворя.

Превключвайки мощта на моите Станции,

събрах полето,

поле на неутралните енергии.

Което стана клетка на света.

Щом може до живота да достигне

и разруши създадения свят,

не трябваше да го оставям живо.

Опитах, не успях —

и още много, много пъти —

през половината столетие

държах го пленник

на безименния свят.

Тогава в Средни светове избухна хаос,

поради липсата на мой контрол

върху живот, израстване и смърт.

Голяма беше болката ми.

Издигаха се нови Станции, но твърде бавно.

Отново трябваше полето да заложа,

ала държах Безименното в плен

и нямах силата

да пазя сянката на моя пленник

и сдържам Световете на живота.

Така е. И сред моите Ангели разцъфнало стъблото на раздора. Набързо го обрах, разбира се цената се оказа преданост, позната ми дори тогава.

А ти, Нефита моя

не възприе баща ми, който,

рискувайки гнева на Ангела Озирис,

се върна от земите в Средни светове,

за да поеме най-върховната любов,

която е унищожение.

Не възприе,

защото Сет — баща ми,

останал най-могъщ от всички воини,

ни беше също син в онези дни,

наш син от времето на Марашек,

когато бях преминал темпоралната преграда,

за да живея пак във всички времена

за мъдростта, която се нарича Минало.

Не знаех, че когато времето се върне,

ще стана сам баща на собствения си баща,

на слънцеокия ни Сет —

Владетеля на звезден жезъл,

Носителя на ръкавица рицарска,

Обкрачващия планините.

Не възприе,

но не оспори битката

и Сет започна да се стяга.

А Сет не знае поражение

и винаги е тръгвал като победител.

Научил, че Стоманения Генерал е бил разбит

от Нещото Без Име.

Но той не се уплаши.

Изпънал дясната ръка,

наложи ръкавицата на Силата,

която в миг покри

останалата част от неговото тяло,

освен сиянието на очите му.

Обу краката си

с обувките,

които му помагат

да крачи по водата и във въздуха.

И с черен шнур на кръста си препаса

калъфката на своя звезден Жезъл —

върховното оръжие,

създадено от слепите ковачи Норни,

което само той владееше.

Не, той не се уплаши…

Готов бе да напусне моята кръжаща крепост

и да се спусне към света, където

Безименното все пълзи,

върти се пак

и се протяга,

побъркано от глад.

Тогава другият му син, на мене брат — Тайфон,

излязлата от нищо черна сянка.

се появи с молбата

да тръгне вместо него.

Но Сет отказа,

отвори люка

и се отблъсна в тъмнината,

поел надолу към лицето на света.

Наложи се да минат триста часа —

две седмици и повече по Старото Броене,

преди Безименното малко да отслабне.

Тогава Сет удари силно,

рани го

и се подготви за решаващ удар.

Последва го, за да се бият в океана и сред водите по-надолу;

догони го на сушата, в студения въздушен център и по планинските върхари. Преследва го по цялото кълбо, очакващ подходящо време за заключителния удар.

Два континента бяха разтрошени;

от силата на боя кипна океанът и облаци изпълниха ефира.

Скалите разломени се стопиха;

небето бе дантелено от звукови бумтежи, подобни на незрими скъпоценни камъни от мъгловидни изпарения.

Тайфон бе спиран десетина пъти

в желанието си да му помогне.

Когато Нещото Без Име, свито на кълбо,

изправи се нагоре на три мили —

внезапна кобра от пушилка,

а Сет не се помръдна, стъпил здраво

с единия си крак на сушата,

а другия поставил на водата,

тогава повелителят проклет на злото —

и Ангела в Дома на живите —

Озирис

извърши пъклената си измяна.

Когато Сет откраднал

царствената му съпруга Изис,

за да роди Тайфон и мене,

Озирис се заклел да го убие.

Подкрепян от Анубис,

Озирис овладял участък от полето,

тъй както се изпуска слънчева енергия,

което води слънцето до прага на стабилността.

Узнах го миг преди атаката.

3а Сет бе късно.

И този удар ненасочван към планета,

унищожи света.

Избягах, сам пренасяйки се в място,

отдалечено на години път със светлината.

Тайфон направи опит да избяга

в пространствата под своя дом.

Така и не успял.

Не зърнах вече своя брат.

И теб, обична ми Нефита…

Да, заплатих с баща си, който бе и син,

с един брат

и с тялото на моята съпруга.

а то, Безименното, пак е живо.

Не зная как, но съществото

избягало от гибелния удар

на оня Чук, размазващ и слънца.

Зашеметено,

по-късно го намерих да се носи

посред отломъците на света

подобно на мъглявинка,

обвита с пърхащ пламък.

Направих паяжина от сили

и то, изнемощяло,

се срути в себе си.

Отнесох го в потайно място

оттатък Световете на живота,

където още е затворник в стая

без никакви прозорци и врати.

Опитах се да го премахна много пъти,

но не познавам плана

за гибелта му с Жезъла на Сет.

А то е още Живо, още вие:

ако случайно се изтръгне,

възможно е да разруши живота.

наречен Средни светове.

Затуй завземането на властта,

последвало размазващия удар,

не е получило полагащото се от мене.

Защото аз оставам стража на живота

до гибелта на неговия враг.

Последствията бяха вън от моите възможности:

Отсъствието ми оставя метеж и Ангелите в много мои Станции взаимно се нахвърлиха един на друг в борба за мястото на първия.

Войната продължи към тридесет години. Озирис и Анубис сбраха малкото останало. От Станциите вече няма нищо. Сега и двамата изпращат властно мощните вълни на Силата,

към тези Средни светове

с войни, и глад, и мор,

за да постигнат равновесие,

което толкова по-лесно правят

миролюбивите ръце на много Станции.

Но те не знаят друго —

страхуват се от плурализъм в Силата.

Не ще отстъпят завладяното,

а и съгласие не могат да постигнат.

Все още гоня края на Безименното.

Когато го постигна,

ще включа своята енергия

за сваляне на тези мои Ангели

от двете оцелели Станции.

Ще бъде лесно.

защото нови идват да ми служат.

А междувременно

ще бъде пагубно да махна тези,

които допринасят и за най-доброто,

когато само две ръце раздвижват всичко.

А щом се сбъдне трайната ми цел, ще ползвам силата на тези Станции, за да ти върна тялото, Нефита моя…

Нефита плаче покрай морето и казва: „Много е късно! Никога няма да бъде!“, а Принцът Който Беше Хиляди се изправя и вдига ръце.

В кръжащ над него облак се появяват очертанията на женско тяло. Капчици пот покриват челото му и контурите на жената изпъкват по-ярко. Той пристъпва напред, опитвайки се да я прегърне, но в ръцете му остават само дима и неговото име, което е: „Тот“, докато отзвънява като ридание в ушите му.

После той остава съвсем сам до морето и под морето, а светлината в небето са коремите на рибите, които смилат рибешка храна.

Очите му овлажняват, преди да изругае, защото знае, че тя притежава силата да сложи край на собственото си съществуване. Вика нейното име, но отговор не идва, дори като ехо.

И сега той знае, че Безименното ще умре. Хвърля камък в океана, но той не се връща. Скръстил ръце, той си тръгва, а отпечатъците от стъпките му се разпадат в пясъка.

Във влажния въздух пищят морски птици, а някакво огромно влечуго изправя зелената си глава на около трийсет фута над вълните, разклащайки дългия си врат, след което отново се скрива недалече под водата.

МАРАШЕК

А сега погледнете към Цитаделата на Марашек в Центъра на Средните светове…

Смърт. Смърт. Смърт. Цветът е цвета на тленните останки.

Именно тук Принцът Който Някога Беше Бог често идва, за да размишлява върху много неща.

В Марашек няма океани. Все още има няколко пенести извора, от които се носи миризма на мокро куче, а водата им е топла и възсолена. Слънцето на Марашек е много уморена и малка червеникава звезда, прекалено достойна за уважение или твърде мързелива, за да стане нова и да загине с блясъка на славата; сега тя пръска слаба светлина, която е причина за тъмносинкавите сенки, хвърляни от причудливите каменни пиедестали по огромната пясъчна пустош в сивокафяв и оранжев цвят, каквато е днес Марашек под натиска на ветровете си; звездите над Марашек, макар и бледи, се виждат дори по обяд, докато вечер са силни като неонова светлина, отблясък на ацетиленова горелка или светкавица на фотоапарат над брулените от вятъра равнини; по-голямата част от Марашек е равна, макар че равнините сами се пренареждат два пъти дневно, когато ветровете достигат нещо подобно на безплодна връхна точка, струпвайки и разпръсквайки пясъчни хълмове, при което песъчинките стават все по-фини, така че сутрешната и привечерна прах остава да виси през целия ден като жълтеникава омара, която допълнително размазва образа на Марашек, видян отгоре, до пълно изравняване и преливане на пейзажа, защото планините отдавна са смлени, а скалите скулптирани и прескулптирани в едно непрестанно погребване и възкръсване: ето, такава е повърхността на Марашек, която някога наистина беше сцена на слава, мощ, блясък и величие, докато сега еднообразието й представлява същинско изплакване на току-що направеното по-горе заключение; и все пак на Марашек, точно в Центъра на Средните светове, съществува една сграда, която свидетелства за автентичността на изказаната сентенция, и това е Цитаделата, която несъмнено ще остане до края на самия свят, макар че пясъците по всяка вероятност ще я скриват и откриват много пъти до деня на крайното разпадане или всеобхватния мраз: да, Цитаделата, която е толкова стара, че никой не може да каже кога е била строена — Цитаделата, която може би е най-старият град във вселената, разрушавана и възстановявана (кой знае колко пъти?) върху същите основи, отново и отново, навярно още от въображаемото начало на илюзията, наричана време; Цитаделата, която със собственото си присъствие е свидетелство за факта, че някои неща действително остават независимо от състоянието си след всички превратности, или както казва Врамин в „Гордата вкаменелост“: „…Сладникавият дъх на тленността не е докоснал твоите двери, защото кехлибарът на съдбата е в достатъчно количество“; това е Цитаделата на Марашек-Карнак, първообразът на градовете, населяван сега предимно от малки нисколетящи същества, главно насекоми и влечуги, които се хранят едни с други, едно от които (някаква жаба) присъства именно в този миг от времето под един обърнат бокал върху старинна маса в най-високата кула на Марашек (североизточната), докато бледото слънце се издига от праха в сумрака, а звездната светлина леко избледнява… Е, това е Марашек.

Когато Врамин и Мадрак пристигат тук, току-що минали през вратата от Блис, те оставят нещата си върху старинната маса, изработена от цял къс странна розова материя, неподвластна на времето.

Тук е мястото, където духовете на Сет и на чудовищата, с които той се сражава, вилнеят в неунищожимата памет на сривания и отново въздиган Марашек — най-старият град отвеки и завинаги.

Врамин подменя лявата ръка и десния крак на Генерала, после завърта главата му, за да може да гледа отново напред, а след това регулира врата така, че да държи главата му на място.

— Как е другият? — пита той. Мадрак сваля десния клепач на Уаким и пуска китката му.

— Шок, предполагам. Случвало ли се е досега някой да бъде изтеглян от центъра на фугов бой?

— Не, доколкото знам. Без съмнение открихме нов синдром, който бих нарекъл „фугова умора“ или „темпорален шок“. Все още има възможност да сложат имената ни в учебниците.

— Какво предлагаш да правим с тях? Можеш ли да ги съживиш?

— По всяка вероятност. Но ще започнат отново и сигурно ще продължават до пълното разрушаване и на този свят.

— Няма какво толкова да се разрушава. Бихме могли да пуснем билети, а после двамата да се развихрят. Можем да гушнем прилична сума.

— О, циничен продавачо на индулгенции! Как може духовно лице да сътвори подобен план!

— А, не така! Научих го на Блис, ако си спомняш.

— Вярно. Където най-голям „шлагер“ стана фактът, че някога всичко свършва. Мисля си, в този случай сигурно ще бъде по-разумно да ги захвърлим в различни светове и да ги оставим на собствените им умения.

— Тогава защо ги пренесе на Марашек?

— Не съм го сторил. Увлече ги течението през вратата, когато я отворих. А избрах това място, само защото най-лесният път е винаги пътят към Центъра.

— В такъв случай трябват ни предложения за по-нататъшния ход на нашите действия.

— Да починем малко, а тези двамата да останат както са. Просто можем да отворим друга врата и да ги оставим.

— Братко, това е в противоречие с моите етични норми.

— Не ми говори за етика, ти, безчовечен хуманисте! Доставчик на лъжи, които човек може да избере за цял живот! Благочестив адвокат на пострадали от катастрофа!

— Все пак не мога да оставя човек да умре ей така.

— Чудесно… Виж ти! Някой е идвал вече тук, за да задуши някаква жаба!

Мадрак поглежда към бокала.

— Чувал съм да разказват, че могат да прекарат цяла вечност в малки гробници без въздух. Чудя се откога ли се намира в това състояние? Представяш ли си да беше жива и да можеше да говори?! Помисли за славните времена, на които е била свидетелка.

— Мадрак, не забравяй, че съм поет, и бъди така любезен да оставиш подобни предположения на тези, които по-добре могат да ги формулират. Аз…

Врамин отива до прозореца и казва:

— Охо, имаме и компания. С чиста съвест можем да оставим тези приятели.

Изправен като статуя върху назъбената стена, Бронз изцвилва подобно на локомотивна свирка, вдига три крака и тежко ги спуска надолу. После изхвърля лазерни лъчи в пробуждащия се ден, а поредицата на очите му святка и гасне.

От нощта и през праха идва нещо, макар че е още трудно да се каже какво е то.

— Е, ще го направим ли?

— Не.

— Споделям твоята сантименталност.

Споделяйки си, те чакат.

СЕКСКОМПЮТЪР

Днес всеки знае, че някои машини могат да се любят, независимо от метафизичните съчинения на Свети Джейкс Механофилът, който приема като факт човека в качеството му на половия орган на машината, която го е създала и чието съществуване е необходима предпоставка за изпълнение на предопределението на механизма; следват поколение след поколение машиноподобни, от всички възможни видове на механичната еволюция чак до човека, докато се стигне до времето, когато той е изпълнил своето предназначение, необходимата степен на усъвършенстване е вече постигната и може да протече Голямото Кастриране. Свети Джейкс е еретик, разбира се. Както бе демонстрирано в случаите, прекалено много на брой, за да бъдат цитирани, машината като цяло има нужда от пол. Сега, когато човек и машина се подлагат на чести взаимни замени на детайли и цели системи, възможно е едно напълно завършено същество да задейства в която и да е точка от механочовешкия спектър, като премине през всички възможни видове и разновидности. Следователно, човекът, този арогантен орган, е постигнал своята върховна прослава или единение с Уплътняващата глава, минавайки през жертвоприношението и изкуплението на греха, както е било в зависимост от случая. Изобретателността бе замесена до много голяма степен, макар и да се знае, разбира се, че самата тя е форма на механично и несъзнателно вдъхновение. Вече не може да се говори за Голямото Кастриране, нито пък машината да се разглежда отделно от нейното създаване. Предназначението на човека е да присъства като част от Голямата Картина.

Всеки знае, че машините се любят. Разбира се, не става дума за грубия смисъл на този факт, по подобие на онези жени и мъже, които, притиснати от някаква причина от икономическо естество, могат да контролират и отдават собствените си тела за една или две последователни години на някоя от търговските компании, с цел да бъдат съчленявани с машини, хранени венозно и ползвани за изометрични упражнения, като съзнанието им остава в бездействие (или то не се изключва, за какъвто случай ще стане дума), както и да изтърпяват мозъчни имплантации, целта на които е да се стимулират необходимите движения за отделен период от петнайсет минути за всяка пусната монета по леглата на големите клубове за удоволствие (и все по-често, както го налага модата, в най-изисканите домове по подобие на евтините заведения зад ъгъла), с цел да се съдейства за спортните упражнения и забавлението на техните цебеподобни. Не. Машините не се любят посредством човека, въпреки многократните прехвърляния на съответните функции, като в общи линии те го правят по духовен път.

Насочете обаче вниманието си към едно току-що появило се уникално явление: Компютърът на удоволствието, който по същество представлява компютърен гадател, чийто капацитет покрива огромен диапазон от запитвания, на които той може да отговаря и ще го прави само докато задаващият въпросите е в състояние да осигури съответстващото на изискванията стимулиране. Колцина от вас са влизали в програмния будоар, за да се сблъскат с огромния брой поставени и разрешени въпроси и да открият, че времето минава толкова бързо? Точно така — нещо, подобно на обърнат кентавър, т.е. човешко тяло от кръста надолу, което представлява най-добрите постижения на два свята и тяхното сливане в едно цяло… На фона на разказаното дотук винаги има някаква любовна история, когато човек влиза в Стаята за въпроси, за да попита многоуважаемата машина за обичаното от него същество и за неговите постъпки. Това се случва винаги и навсякъде, а нерядко просто не съществува нищо по-болезнено. Но нека по-късно да се върнем на това място.

ВЪРХОВЕН КОМАНДВАЩ НА МИСИИ

Пристига Хор, вижда Бронз на стената и казва:

— Отворете тази проклета порта, или ще я сваля с ритник!

На което Врамин отговаря през назъбената стена:

— Тъй като не съм я затварял, нямам намерение да я отварям. Постарай се да влезеш сам, или сърбай, каквото си надробил.

Хор наистина сваля с ритник вратата, което леко удивлява Мадрак, след което Хор се качва по извитата стълба до най-високата кула. Влизайки в стаята, той поглежда с известна неприязън поета и воина-жрец и запитва:

— Кой от двамата ви не ми отвори?

И двамата пристъпват напред.

— Двойка глупаци! Знайте, че съм богът Хор, току-що пристигнал от Дома на живота!

— Бог Хор, извини ни, че не сме били достатъчно впечатлени — казвва Мадрак, — но и нас никой не ни е пускал, а си влязохме сами.

— Какви са били имената ви, когато сте умрели?

— Аз съм Врамин, на твоите услуги, така да се каже.

— А аз Мадрак…

— Аха! Чувал съм нещо за вас двамата. Защо сте тук и каква е тази мърша на масата?

— Господине, ние сме тук, защото не сме на друго място — казва Врамин, — а на масата има двама мъже и една жаба, всеки от които, бих казал, струва повече от тебе.

— Белята може да бъде купена евтино, макар полученото за нея да се окаже повече от това, което можеш да понесеш — отвръща Хор.

— Мога ли да попитам, какво води така бедно облечения бог на отмъщението в край с такава лоша слава? — пита Врамин.

— Отмъщението, разбира се. Някой от вас, безделници, виждал ли е наскоро Принца Който Беше Хиляди?

— Длъжен съм да го отрека, наистина!

— Също и аз.

— Тук съм, за да го намеря.

— Защо тук?

— Мястото е подходящо за целта, според един гадател. И тъй като нямам намерение да се бия с герои, а знам, че сте такива, според мен ми дължите извинение за приема, който получих.

— Това е разумно — казва Мадрак, — защото трябва да знаеш, че перушината ни е все още настръхнала от една скорошна битка, а гневът още не ни е напуснал. Дали глътка хубаво червено вино ще изрази нашите чувства, след като то идва от единствения съд с подобно съдържание в този свят?

— Би било достатъчно, ако е качествено.

— Тогава почакай за миг.

Мадрак изважда своя тумбест съд с вино, отпива глътка, за да покаже, че е безопасно, и се озърта из стаята.

— Ето подходящ съд, господине — казва той и вдига обърнатия нагоре бокал, който лежи на масата. След като го избърсва с чиста кърпа, той го напълва и го предлага на бога.

— Благодаря ти, воин-жрецо. Приемам го по начина, по който бе предложено. Каква е била битката, която така ви е разстроила, че забравихте добрите си обноски?

— Тъмнооки Хор, това беше боят на Блис, между Стоманения Генерал и този, когото наричат Уаким Странника.

— Какъв Стоманен Генерал? Това е невъзможно. Мъртъв е от цели векове. Собственоръчно го убих!

— Мнозина са го убивали. Обаче никой не го е побеждавал.

— Нима той може да е тази купчина отпадъци на масата? Възможно ли е това наистина да бъде Принцът на въстаниците, който някога застана като бог пред мене?

— Хор, той е бил могъщ воин още преди да се заговори за тебе — казва Брамин, — а когато хората вече са забравила за Хор, все още ще съществува Стоманения Генерал. Няма никакво значение на чия страна е той. Победител или победен, той е самият дух на бунта, който никога не може да загине.

— Тази приказка не ми харесва — казва Хор. — Наистина, ако някой преброи всички негови части и ги унищожи една по една, а после ги разхвърля из целия космос, той би трябвало да престане да съществува.

— Вече е правено. С течение на вековете неговите последователи го събират и сглобяват отново. Този мъж, наречен Уаким, подобен на когото не съм виждал по-рано — казва Врамин, — се изрази по същия начин преди фуговия бой, който съсипа един свят. Единствената причина, която не им дава възможност да превърнат в боклук — моля да ме извиниш за зле подбраните думи — света на Марашек, е фактът, че аз не им позволявам да излязат от състоянието на темпорален шок.

— Уаким ли каза? Това ли е страшният Уаким? Да, вярвам, че е той, макар и да го гледам в покой. А знаеш ли кой е той в действителност? Такива майстори не изскачат завършени от нищото!

— За него не знам нищо повече от това, че е могъщ боец и майстор на фугата, дошъл на Блис в последните дни, преди да бъде залят от тъмния прилив, а може би и за да ускори неговото идване.

— Това ли е всичко, което знаеш за него?

— Да, всичко, което знам.

— А ти, славни Мадрак?

— …И за мен това е общият сбор от познанията ми.

— Какво ще кажете да го разбудим и разпитаме?

Врамин вдига бастунчето си.

— Няма да ти позволя да го докоснеш. Той е прекалено страховита личност, а ние дойдохме тук да си отпочинем.

Хор слага ръка върху рамото на Уаким и леко разтърсва. Уаким простенва.

— Знай, че жезълът на живота може да бъде и копието на смъртта! — извиква Врамин, втурва се напред и пронизва жабата, която се намира непосредствено до лявата ръка на Хор.

Преди още Хор да успее да се обърне към него, понася се бърз, силен и насочен навън повей на въздуха, при което на мястото на избухналата жаба в средата на масата се извисява силует на човек.

Дългата му златиста коса е размятана нависоко, а тънките му устни се присвиват в усмивка, докато зелените му очи разглеждат картината под него.

Принцът Който Е Бил Жаба докосва червено петно на рамото си и се обръща към Врамин с думите:

— Не знаеш ли, че е написано: „Бъди добър към звяр и птица“?

— Киплинг — казва Врамин с усмивка. — Също и в Корана.

— Мерзавецо с променяща се форма — пита Хор, — ти ли си този, когото търся, а мнозина наричат Принца?

— Признавам, че и така ме титулуват. Знайте, че попречихте на моята медитация.

— Подготви се да посрещнеш участта си — казва Хор и вади от пояса си една стрела, която е единственото му оръжие, като отчупва нейния връх.

— Братко, мислиш ли, че не знам за твоята мощ? — пита Принцът, когато Хор вдига върха на стрелата между палеца и показалеца си. — Предполагаш ли брате, че не знам за твоята способност да добавяш мощта на мисълта си към масата или скоростта на всеки предмет, засилвайки ги хилядократно?

В близост до ръката на Хор нещо избръмчава и през стаята профучава страшен звук, докато Принцът внезапно се отмества две крачки вляво от предишното си място; върхът на стрелата пробива шестинчовата метална стена и продължава навън в прашното и ветровито утро, а Принцът продължава да говори:

— А ти знаеш ли, братко, че усилието, необходимо ми, за да избегна твоя изстрел, е напълно достатъчно, за да мога със същата лекота да се отдалеча на немислимо по големината си разстояние в пространството? Да, отвъд самите Средни светове?!

— Не ме наричай брат — казва Хор и вдига тялото на стрелата.

— Ти наистина си мой брат — казва Принцът. — Поне доколкото имаме една майка.

Хор пуска остатъка от стрелата.

— Не ти вярвам!

— А от коя семка идват, според теб, божествените ти способности? От Озирис ли? Козметичната хирургия може да му е дала птича глава, а на собствената си неясна жилка да дължи дарбите си по математика, но аз и ти, които можем да изчезваме и се появяваме по своя воля, сме синове на Изис, Магьосницата на Логия.

— Проклето да е името на моята майка!

Внезапно Принцът се озовава до него на пода на стаята и го удря с опакото на ръката си.

— Можех да те убия цяла дузина пъти, както беше застанал ей там — казва Принцът, — стига да исках. Не го направих, защото си мой брат. И сега мога да те убия, но няма да го направя. Защото ти си мой брат. Не нося никакви оръжия, защото не ми трябват. Не съм злонамерен и нямам лоши чувства, иначе щях да се олюлявам от товара на моя живот. Но не споменавай с лошо майка ни, защото тя сама отговаря за себе си. Нито я хваля, нито я обвинявам. Знам, че си тук, за да ме убиеш. Братко, ако искаш да се порадваш на възможността да го сториш, сдържай си езика по този въпрос.

— В такъв случай да не говорим повече за нея.

— Много добре. След като знаеш кой е баща ми, трябва да си наясно и с факта, че не съм несведущ в бойните изкуства. Ще ти предоставя шанса да ме убиеш в пряк двубой, ако преди това извършиш нещо за мен. В противен случай ще се пренеса на друго място и ще намеря някой друг да ми помогне, а ти ще прекараш в търсене времето до края на дните си.

— Следователно, именно това е искал да каже гадателят — отговаря Хор, — а то ми вещае зло. Въпреки всичко не мога да пропусна възможността да изпълня моята мисия, преди да го е сторил Уаким, емисарят на Анубис. Не познавам мощта му, която би могла да надвишава собствената ти мощ. Ще спазвам своя ред: да изпълня твоята поръчка и да те убия.

— Този човек е убиецът от Дома на мъртвите — казва Принцът.

— Да.

— Ти знаеше ли, Ангел от Седмата Станция? — пита Принцът.

— Не — отговаря Брамин с лек поклон.

— Нито аз, Господарю — се чува от Мадрак. — Разбудете го, както и Генерала.

— Уговорката ни отпада — казва Хор — ако бъде направено.

— Разбудете и двамата — натъртва Принцът, скръствайки ръце.

Врамин вдига бастунчето, зелените пламъци изскачат от него и падат върху проснатите тела.

Отвън шумът от вятъра се засилва. Хор оглежда един по един присъстващите и заговаря отново:

— Братко, обърнат си с гръб към мен. Завърти се, за да гледам лицето ти, когато те убивам. Уговорката ни не е валидна, както вече ти казах.

Принцът се обръща.

— Тези мъже и на мен са ми нужни.

Хор поклаща глава и вдига ръката си. Тогава се чува глас, който изпълва стаята:

— Същинска семейна сбирка: най-после тримата братя сме на едно място.

Хор дръпва ръката си като от отровна змия, тъй като между него и Принца лежи сянката на черен кон. Той поставя ръка на очите си и навежда глава.

— Забравих — казва той, — че от наученото днес разбрах и за роднинската ми връзка с теб.

— Не го приемай толкова тежко — отговаря гласът, — защото съм го знаел от векове и се научих да живея с него.

Тогава Уаким и Стоманения Генерал се събуждат от звука на смях, подобен на свистящия вятър.

БРОЦ, ПЪРЦ И ДЪЛП

— Подай ми шилото, ако обичаш.

— Моля, не разбрах.

— Шилото! Шилото!

— Няма го при мене.

— Ето го, в мене е.

— Защо не ми каза?

— Защо не ме попита?

— Извинявай. А сега го дай. Благодаря.

— Все пак, защо продължавате да си губите времето с него? То е готово.

— Само така, за да мине времето.

— Сериозно ли мислите, че ще изпрати някой да го прибере?

— Не, разбира се. Но това не е причина за изработване на изделие без необходимите качества.

— Добре, но аз мисля, че ще каже на някой да дойде!

— Питал ли те е някой?

— Просто съобщавам едно мнение.

— За какво ли му трябва? Инструмент, който никой не може да ползва!

— След като го е поръчал, значи му трябва. Той е единственият от неговия вид, дошъл насам по работа, а освен това е джентълмен. В някой от следващите дни той или изпратен от него човек ще се появи, за да го вземе.

— Хайде де!

— Ще видиш! Само почакай.

— Е, нямаме особен избор. — Връщам ти шилото.

— Отивай да седнеш на него.

ЦЕРБЕР СЕ ПРОЗЯВА

Кучето подмята ръкавицата, от глава на глава, докато в прозявката си не я уцелва и тя пада на земята.

То я вдига от купчината кости в краката си, размахва своята опашка, свива се на кълбо и затваря четири от очите си[1].

Останалите му очи светят като горящи въглени в плътната чернилка, намираща се зад Погрешната врата.

В срутения навес над него Минотавърът мучи…

[1] Според гръцката митология Цербер, който е страж на царството на мъртвите, е триглаво куче. ↑

БОГ Е ЛЮБОВ

Петдесет хиляди поклонници на старите Обувки, водени от шест скопени жреци, пеят във великолепен хор на стадиона.

Хиляда воина, замъглени от наркотик, не спират славословията си, докато се полюшват заедно с копията си пред олтара на Тези Които Нямат Скъсване.

Започва да вали тих дъжд, но малцина го забелязват.

ЗА ДА НЕ БЪДЕ НИКОГА ВЕЧЕ

Озирис държи в ръката си череп, натиска една пластина от едната му страна и се обръща към него с думите:

— Някога смъртна, ти дойде, за да обитаваш завинаги Дома на живота. Някога красавица, блестящ цвят като корона на върха на гръбначния ти стълб, ти излиня и се сви. Някога прекрасна реалност, ти се превърна в това нещо.

— А кой — пита черепът, — е виновник за всичко? Не е ли Господарят на Дома на живота, който не ще ме остави да узная покоя?

Озирис отговаря с думите:

— Освен това трябва да ти кажа, че те ползвам за преспапие.

— Ако някога действително си ме обичал, разбий ме и ме остави да умра! Недей продължава да поддържаш отломък от тази, която някога те обичаше.

— Но, уважаема лейди, някой ден мога да те въплътя, за да почувствам отново твоите милувки.

— Самата мисъл ме отвращава.

— Също и мен. Но някой ден би могла да ми хареса.

— Наистина ли измъчваш всички, които не ти харесват?

— Не, черупко на смъртта, никога не го мисли! Вярно е, че Ангелът от Деветнайсетия Дом, който направи опит да ме убие, сега продължава да живее само като бившата си нервна система, втъкана в нишките на килима, върху който съм застанал; вярно е и, че други от моите врагове съществуват като елементарни форми на живот на различни места от моя Дом, като огнища, хладилни камери и пепелници. Но недей мисли, че съм отмъстителен. Никога. Аз, Господарят на живота, считам за свое задължение да отдам заслуженото на всички неща, заплашвали живота.

— Господарю, аз не съм те заплашвала.

— Ти застраши спокойствието на моите мисли.

— И само защото приличах на твоята съпруга, лейди Изис, така ли?

— Замълчи!

— Така е! Приличах на Царицата на блудниците, която беше твоя невеста. Именно по тази причина ти ме пожела и искаше моето унищожение…

Думите на черепа секват отведнъж, тъй като Озирис го удря в стената.

Той се разпада на части и по килима се пръсват химикали и миниатюрни схеми, а в това време Озирис с груби ругатни се хвърля към поредицата от превключватели на бюрото си, натиска ги един след друг, така че се разнасят множество гласове, един от които надвиква останалите по високоговорителя, окачен високо на стената:

— О, мъдри череп, как изигра този най-неприятен тип от боговете!

След проверка на таблото, която показва, че тези думи са изречени от килима, Озириз отива в средата на стаята и почва да подскача нагоре-надолу.

Понася се надигаща се вълна от вой.

СИЛАТА НА КУЧЕТО

В краищата на мрака и лошата слава на света Уалдик влизат двамата големи герои Мадрак и Тайфон. Пратеници на Тот Хермес Трисмегистус[1] със задача да задигнат една ръкавица с единствена по рода си сила, те идват, готови за бой с пазача на тази ръкавица. Днес в света Уалдик, твърде отдавна опустошен напълно, живее стадо същества, които обитават пещери и камери под повърхността, разположени много далече от царството на деня и нощта. Тъмнина, влага, мутации, братоубийство, кръвосмешение и изнасилвания са най-често срещаните думи на малцината, които предлагат коментари за света Уалдик. Пренесени дотук от транспортно средство за отвличане в космоса, познато само на Принца, героите ще успеят или няма да си тръгнат оттук. Сега се движат през големи дупки, следвайки указанието да се движат по посока на мученето.

— Мислиш ли, черна конска сянко — пита воинът-жрец, — че брат ти може да ни намери и отведе в необходимия момент?

— Да — отговаря сянката, която се движи отстрани. — Но аз не се вълнувам, дори да не успее. Защото мога да се измъкна сам, когато пожелая.

— Да, но аз не мога.

— Дебели отче, това е твоя грижа. Сам пожела да дойдеш с мен. Не съм го искал.

— Тогава се оставям в ръцете на Това Което Може Да Бъде, което е по-висше от живот или смърт, ако това дело може да помогне с нещо за опазването на моя живот. Ако не може, не се оставям. Ако в моите думи има някакво самохвалство, и следователно не се приемат добре от всяко нещо, което държи или не държи да ме чуе, аз оттеглям своето изказване и моля за прошка, ако е необходимо. Ако не е, не го правя. От друга страна…

— Амин! И тишина, моля! — избоботва Тайфон. — Чух нещо като мучене откъм лявата ни страна.

Тайфон се плъзва напред, невидим на тъмната стена, завива и продължава. Мадрак свива очи и изпраща лъча на косия си поглед като благословия към всяко срещнато същество.

— Колко дълбоки и големи са тези пещери — въздъхва той.

Не се чува никакъв отговор.

Внезапно той се изправя пред врата, която би могла да бъде търсената от тях.

Отваря я и вижда Минотавъра.

Вдига тоягата си, но съществото изчезва моментално.

— Къде…? — пита той.

— Крие се — казва Тайфон, внезапно оказал се до него, — някъде между многото криволици и завои на леговището си.

— Защо го прави?

— Изглежда видът му е преследван от създания, прилични до голяма степен на теб, както за храна, така и за трофеите, които окичват главите, и на биковете. Затова се страхува от пряк сбъсък и се оттегля, защото човек посяга с оръжие към добитъка. Да влезем в лабиринта с надеждата да не го срещнем отново. Входът към долните помещения, които търсим, е някъде там.

Почти половин ден те обикалят в безуспешно търсене на Неподходящата врата. Натъкват се на три врати, но зад тях виждат само кости.

— Чудя се как се справят другите — пита войнът-жрец.

— По-добре или по-зле, а може би и по същия начин — отговаря със смях другият.

Мадрак не се засмива.

С влизането си в кръг от разхвърляни кости, Мадрак в последния миг вижда връхлитащия звяр. Той вдига тоягата си и битката започва.

Удря го между рогата и отстрани. Промушва го, рязва го надълбоко, отблъсква го и продължава да нанася удари на създанието. Накрая го стяга в хватка и се бори с него тяло в тяло.

Нанасяйки си рани един на друг, те продължават да напрягат сили, докато накрая Мадрак е вдигнат от пода и хвърлен напреко през помещението, за да се приземи на лявото си рамо върху купчина кости. Той се опитва да се изправи, но го обгръща раздиращо слуха мучене. Минотавърът се хвърля напред с наведена глава. Мадрак стъпва на краката си и понечва да се изправи.

В същия миг черната, сянка на кон пада върху създанието и то изчезва — изцяло и завинаги.

Той навежда глава и монотонно запява Възможно Най-Подходящата Последна Молитва.

— Великолепно — изпръхтява неговият съпътник, когато той стига до финалното „Амин“. — Е, дебели отче, мисля, че намерих търсената от нас Неподходяща врата. Аз мога да вляза, без да я отварям, но ти не можеш. Какво ще правиш?

— Почакай малко — казва Мадрак, докато става. — Малко наркотик, и ставам като нов, дори по-силен отпреди. После влизаме заедно.

— Чудесно. Ще почакам.

Мадрак си слага инжекция и след известно време е същински бог.

— А сега ми покажи вратата и да влизаме.

— Оттук.

Ето я вратата — огромна, заплашителна и безцветна в инфралъчевия спектър.

— Отвори я — казва Тайфон и Мадрак го прави.

То си играе с ръкавицата, подмятайки я в светлината на огъня. Навярно с големината на два и половина слона, то прави спортни упражнения с играчката си върху купчина кости. Едната от главите му подушва внезапното раздвижване на въздуха откъм Неподходящата врата, две от главите му изръмжават, а третата оставя ръкавицата да падне на земята.

— Разбираш ли какво ти казвам? — пита Тайфон, но в шестте червени очи не се забелязва разумна реакция в отговор на това, което стои зад тях. Опашките му помръдват и то се изправя в светлината и отблясъците на огъня, цялото покрито с люспи като олицетворение на студенината.

— Любезно куче! — опитва се да направи нещо като коментар Мадрак, но то размахва опашките си, отваря устите си и се хвърля към него.

— Убий го! — крещи Мадрак.

— Сега е невъзможно — отговаря Тайфон, — След време.

[1] За древните гърци египетският бог Тот се е отъждествявал с Хермес — вестителят на боговете на Олимп, покровител на пътешествениците и разводач на душите на мъртвите. Освен това в тогавашната религиозно-мистическа литература на елините, той е бил известен като Трисмегист, т.е. „трижди много велик“ — оттук и названието Тот Хермес Трисмегистус. ↑

ЧИФТ ПОДМЕТКИ НА ОЛТАРА

Когато най-после стигат до Междинния свят и влизат през внезапно появилата се, зелена врата (в която поетът се блъсва в тъмнината), Уаким и Врамин хлътват в побърканата вселена на много дъждове и религии. Бързоноги, и двамата стоят във влажната тревна площ, простряна извън града със страшни черни стени.

— Сега ще влезем — казва поетът, поглаждайки своята брада с масленозелен цвят. — Ще минем през онази малка врата вляво, която ще отворя пред нас, После ще хипнотизираме или снижим ръста на евентуалните пазачи, за да стигнем в сърцето на града, където се издига големият храм.

— За да откраднем обувки за Принца — продължава Уаким. — Това е странно занимание за такъв като мен. Ако не беше обещанието му да ми каже някогашното ми истинско име, преди да го убия, никога не бих се съгласил да го сторя заради него.

— Сине мой и лорд Рандал — казва Врамин, — това ми е ясно, но кажи ми какво мислиш да правиш с Хор, който също като теб иска да го убие, и сега изпълнява негови нареждания, само и само да получи същата възможност?

— Първо ще трябва да убия Хор.

— Психологичната подплата на това съждение ме очарова, поради което се надявам, че ще ми позволиш още един въпрос; Има ли някаква разлика, дали ще го убиеш ти или Хор? И в двата случая ще бъде мъртъв.

Уаким млъква, очевидно обмисляйки въпроса, сякаш за първи път.

— Тази мисия е моя, а не негова — казва той най-сетне.

— И в двата случая ще бъде мъртъв — повтаря Врамин.

— Но в единия няма да бъде от моята ръка.

— Вярно е, но не виждам разликата.

— Както и аз, по този въпрос. Въпреки всичко, аз бях натоварен със задачата.

— Навярно с Хор е станало същото.

— Но не го е направил моят господар.

— А защо трябва да имаш господар, Уаким? Защо сам не си господар на себе си?

Уаким потрива челото си.

— Не знам, просто не знам… Но трябва да свърша това, което ми е наредено.

— Разбирам — казва Врамин и докато мислите на Уаким са в друга посока, между върха на бастунчето на поета и тила на Уаким прескача малка зелена искра. Той се плясва и почесва по тила.

— Какво е…?

— Някакво местно насекомо — пояснява поетът. — Хайде, да влизаме.

Вратата пред тях се отваря при почукването на бастунчето, а пазачите задрямват от някакво зеленикаво припламване. Взели наметалата на двама от тях, Уаким и Врамин продължават към центъра на града Лесно намират храма. Проникването в него е друга работа.

Ето ги и пазачите — замаяни от наркотик, — които стоят пред входа.

Двамата приближават смело и искат да бъдат пуснати.

Осемдесетте и осем копия на външната стража се насочват към тях.

— Няма да има поклонение за външни преди дъждовете по залез — им казват покрай няколко леки тикове.

— Ще почакаме.

И наистина го правят.

С дъждовете по залез те се присъединяват към процесия от измокрени молещи се и влизат във външния храм.

При опита си да продължат по-нататък, те са спрени от триста петдесет и двама замаяни от наркотик копиеносци, които стоят на стража пред следващия вход.

— Имате ли значките на богомолци от вътрешния храм? — пита техният капитан.

— Разбира се — казва Врамин, като вдига бастунчето си.

В очите на капитана трябва да са ги имали, защото им разрешават да влязат.

Когато приближават до Самата Светая Светих, ги спира офицер с петстотин и десет замаяни от наркотик воини, които пазят подстъпа.

— Кастрирани или некастрирани? — пита той.

— Кастрирани, разбира се — оповестява Врамин с великолепно сопрано. — Пуснете ни да влезем! — очите му припламват в зелено и офицерът се отдръпва.

С влизането си те съзират олтара с петдесетте си пазача и шестте си странни жреци.

— Там са, на олтара.

— Как ще ги вземем?

— За предпочитане е крадешком — казва Врамин, който си пробива път към олтара, преди да е започнала службата, предавана по телевизията.

— Крадешком, но как?

— Сигурно ще можем да ги сменим с чифт от нашите и да си тръгнем със свещените.

— Готов съм.

— А я си представи, че са били откраднати само преди пет минути.

— Разбирам те — казва Уаким и навежда глава, сякаш се покланя.

Службата започва.

— Поздрав на Вас, Обувки — изфъфля първият жрец, — преносители на краката…

— Поздрав! — пропяват монотонно останалите петима.

— Добри, мили, благородни и свещени Обувки.

— Поздрав!

— …дошли при нас от хаоса…

— Поздрав!

— …да озарят сърцата ни и укрепят нашите души.

— Поздрав!

— О, Обувки, които подкрепихте човечеството от зората на цивилизацията…

— Поздрав!

— …върховни кухини, обиколители на стъпалата.

— Поздрав!

— Поздрав! О, дивни, очукани Котурни!

— Боготворим Ви!

— Прекланяме се пред Вас с всеобхватната Ви Обувност!

— Слава!

— О, първообраз на обувните принадлежности!

— Слава!

— Върховна представа за Обувки…

— Слава!

— Какво бихме правили без Вас?

— Какво, какво?

— Ударете с Вас пръстите на краката ни, издерете нашите пети, направете ни дюстабанлии!

— Поздрав!

— Защитете Вашите богомолци, добри и благословени Обувни принадлежности!

— Дошли при нас от хаоса…

— …в мрачен и печален ден…

— …от нищото, пламтящи…

— …но не изгорели …

— …Вие дойдохте, за да ни успокоите и подкрепите…

— Поздрав!

— …изправени, на прав път и винаги напред!

— Завинаги!

Уаким изчезва.

Започва да духа студен, силен вятър. Това е вятърът на промяната, дошъл от времето; а там, на Олтара, нещо се замъглява.

Седем предварително упоени с наркотици копиеносци лежат проснати на всички страни, а вратовете им са изкривени под необичаен ъгъл.

Внезапно до Врамин се появява Уаким и казва:

— Моля те, бързо намери изход!

— Носиш ли ги?

— Нося ги!

Врамин вдига бастунчето си и се поколебава.

— Страх ме е от малко закъснение! — пламва смарагдовият му поглед.

Изведнъж всички очи в храма се заковават в тях.

Четирийсет и трима опиянени с наркотик копиеносци изкрещяват в един глас бойния си вик и се хвърлят напред.

Уаким се навежда и протяга ръцете си.

— Ето, такова е небесното царство — коментира Врамин, а по челото му се стича студена пот в цвета на абсент. — Чудя се как ще излезе на видео цялата тази работа.

ВЪТЪК И ЖЕЗЪЛ

— Какво е това място? — извиква Хор.

Стоманеният Генерал заема готовност, сякаш е в очакване на ненадеен удар, но такъв не последва.

— Дойдохме на място, което не е свят, а просто е място — казва Принцът Който Беше Хиляди. Липсва твърда земя за стъпване, но тук няма нужда от нея. Светлината е слаба, ала местните жители са слепи, така че това е без значение. Температурата ще се пригоди към всяко живо тяло, защото тукашните обитатели го желаят. Храната се черпи от въздуха, подобно на вода, в която се движим, така че необходимостта от ядене отпада. И естеството на това място е такова, че човек никога няма нужда от сън.

— Звучи по-скоро като Ада — отбеляза Хор.

— Глупости — казва Генералът. — Собственото ми съществуване преминава точно по същия начин, затова нося окръжаващата ме среда със себе си. Нищо не ме смущава.

— Същински Ад — повтаря Хор.

— За всеки случай ме хвани за ръка — казва Принцът, — и аз ще те преведа през мрака и бляскащите прашинки светлина до мястото на онези, които търся.

Те хващат ръцете си, Принцът загръща наметалото си и тръгват през сумрачния пейзаж, на който липсва хоризонт.

— Къде е това място, което не е свят? — пита Генералът.

— Не знам — отговаря Принцът. — Може би то съществува само в някое дълбоко и закътано ъгълче на моя мрачен и разхвърлян разум. Единственото, което знам, е пътят, по който да стигна до него.

Падайки, те продължават да се движат във време извън времето, докато най-сетне стигат до една палатка, която прилича на сив пашкул, който проблясва над (под) пред тях.

Принцът освобождава ръцете си и поставя върховете на пръстите си върху неговата повърхност. Той потрепва, след което се появява отвор, през който той преминава, подхвърляйки едно „следвайте ме“ през рамо.

Броц, Пърц и Дълп са седнали и правят нещо, което би било достатъчно противно и единствено по рода си съобразно човешките стандарти, но което е съвсем нормално и естествено за тях, които не са хора и си имат съвсем различни стандарти.

— Поздрави на вас, ковачи Норни — казва Принцът. — Дойдох да взема това, което ви поръчах доста отдавна.

— Казах ли, че ще дойде? — виква една от сивкавите купчинки, като мърда дългите си влажни уши.

— Признавам, беше прав — отговаря другата.

— Да. А къде е шилото? Искам да го пипна още веднъж, преди да…

— Що за глупотевини! Безупречен е.

— Е, готов ли е все пак? — пита Принцът.

— Да, от цели векове. Ето го!

Говорящият изтегля отрязък от синя светлина със студен отблясък от калъфка, направена от черна материя, и го поднася на Принца. Принцът го взема в ръка, оглежда го, кима и го връща в калъфа му.

— Много добре.

— …А плащането?

— Нося всичко — Принцът вади тъмна чанта изпод наметалото си и я поставя във въздуха пред себе си, където тя остава да виси, разбира се. — Кой ще бъде пръв?

— Той.

— Тя.

— То[1].

— Тъй като не можете да решите, сам ще направя избора.

Принцът отваря чантата, в която има хирургически уреди и инструменти, както и преносим оперативен осветител, а трите създания започват да треперят на местата си.

— Какво става? — пита Хор, който влиза сега и застава до него.

— Готвя се да оперирам тези приятели, а ми е необходима помощта на огромната ти сила, както и тази на Генерала.

— Ще оперираш ли? С каква цел? — пита Генералът.

— Те са без очи — казва Принцът, а после ще могат да виждат. Донесох три чифта и ще им ги поставя.

— Подобен случай изисква дълга неврологична адаптация.

— Вече е правена.

— Кой я е правил?

— Лично аз, когато им сложих очи последния път.

— Какво стана с тях?

— О, рядко се задържат. След време телата им ги отхвърлят. Главната причина обаче са съседите им, които ги ослепяват.

— Защо го правят?

— Според мен причината са хвалбите им пред техните хора за изключителната им привилегия да виждат. А това води до бърза демократизация на нещата в случая.

— Отвратително! — казва Генералът, който не помни вече колко пъти е бил ослепяван. — Готов съм да остана тук и да се бия за тях.

— Ще откажат помощта ти — казва Принцът. — Не съм ли прав?

— Ще откажем, разбира се — казва един от тях.

— Не бихме ползвали наемник срещу собствения си народ — казва следващият.

— Това би нарушило правата им — обажда се и третият.

— Какви права?

— Да ни ослепяват, разбира се. Що за варварин си ти?

— Оттеглям предложението си.

— Благодаря.

— Благодаря.

— Благодаря.

— С какво трябва да помогнем? — пита Хор.

— Двамата трябва да хванете моя пациент и да го държите, докато аз изпълнявам хирургическата манипулация.

— Защото те не могат да губят съзнание, а и никакъв анестетик с местно приложение не им действа.

— Искаш да кажеш, че ще пристъпиш към една деликатна хирургическа интервенция върху тях ей така, както са? Нещо като екзотична хирургия, така ли да го разбирам?

— Да. Ето защо и двамата сте ми необходими, за да обездвижите всеки пациент. Те са много силни.

— А защо трябва да го правиш?

— Защото те го искат. Това е цената, договорена за техния труд.

— За какво им е? Да бъдат зрящи само няколко седмици! И на всичко отгоре: какво има да се види на подобно място? Главно прах, тъмнина и няколко мижави светлинки.

— Те искат да се гледат един друг и да виждат сечивата си. Те са най-големите майстори-занаятчии във вселената.

— Да, отново искам да видя шилото, ако Дълп не го е загубил.

— Аз пък, духалото.

— А аз, въжето на скрипеца.

— Това, което искат, им причинява болка, но ще им остави спомени за цели векове.

— Да, струва си — казва единият от тях, — стига да не съм първи.

— Нито аз.

— Нито пък аз.

Принцът разполага инструментите посред въздуха, стерилизира ги и посочва с пръст.

— Ей този — казва той и писъците започват. В продължение на следващите няколко часа Генералът изключва слуха си и по-голямата част от своето човеколюбие. Хор си спомня за работния кабинет на баща си, както и за някои неща от Лигламенти и Д’донори. Ръцете на Принца са напълно спокойни.

Когато всичко приключва, на лицата на горките създания има превръзки, които те не могат да махнат известно време. И трите стенат и плачат. Принцът почиства ръцете си.

— Благодаря, Принце Който Беше Хирург — казва едно от създанията.

— …за това, което ти направи за нас.

— …за нас.

— Винаги съм на ваше разположение, чудесни Норни. Благодаря ви за добре изработения жезъл.

— О, за нас не представляваше нищо.

— Съобщи ни кога ще трябва друг.

— …И цената ще бъде същата.

— Сега си тръгвам.

— Довиждане.

— Сбогом.

— Прощавай.

— Пожелавам ви приятно гледане, приятели мои.

Принцът хваща Хор и Генерала за ръка и поставя краката им на пътя за Марашек, който е само на една стъпка встрани.

Зад тях се понася още по-силен вой, а нещата, които са нормални и естествени за Норни, се извършват с цялата дължима бързина и неистовост.

Непосредствено преди да стигнат в Цитаделата, Хор, който знае какъв е случаят, съумява да измъкне синия жезъл от ножницата, окачена встрани на кръста на Принца.

Той е точно копие на оръжието, ползвано от слънцеокия Сет срещу Безименното преди хиляда години.

[1] В действителност според скандинавската митология Норните са женски божества и техните имена са Урд (съдба), Верданди (ставане) и Скулд (дълг). ↑

ИЗКУШЕНИЕТО НА СВЕТИ МАДРАК

За Мадрак има само една възможност да оживее при яростната атака. Той запраща своята тояга-жезъл и се хвърля ниско приведен напред.

Изборът му е правилен.

Минава под кучето, което понечва да захапе тоягата.

Ръката му попада върху необикновената материя на ръкавицата, подхвърлена от създанието.

Внезапно той долавя в себе си спокойствието от мисълта за собствената си непобедимост. А тази увереност не бе почувствал дори от наркотика, който вля на капки в тялото си.

Набързо осъзнава причината и слага ръкавицата върху дясната си ръка.

Кучето се обръща, докато Тайфон се изправя на задните си крака.

Черната сянка пада между тях.

Постепенно ръкавицата стига до лакътя на Мадрак и продължава да се простира върху гърба и гърдите му.

Кучето скача напред, но започва да вие, понеже черната конска сянка пада върху част от него. Едната от главите увисва безжизнена, а другите се озъбват.

— Мадрак, тръгвай към уговореното място! — нарежда Тайфон. — Аз ще продължа с това създание, докато го унищожа, и ще те последвам по моя си начин!

Ръкавицата продължава да се движи върху лявата му ръка, покрива дланта, простира се върху целия гръден кош и стига до пояса.

Мадрак, който винаги е бил много силен, изненадващо изхвърля напред дясната си ръка и разбива един камък.

— Тайфон, не се страхувам от него. Сам ще го унищожа.

— В името на моя брат ти заповядвам да тръгваш!

Мадрак навежда глава и тръгва. Зад него яростно забучава ревът на боя. Той минава през леговището на Минотавъра. После продължава нагоре по коридорите.

Някакви бледи създания със зелени блестящи очи се изпречват пред него. С лекота ги унищожава с ръце и продължава напред.

Когато следващата група нападатели се втурва към него, той успява да ги надвие, но не ги избива, тъй като междувременно е помислил за нещо друго.

Казва им:

— За вас би било добре, ако осмислите възможността да запазите части от себе си, които да издържат разрушаването на телата ви, за да можете да назовете тези хипотетични остатъци с името души в интерес на обсъждания предмет. А сега, тръгвайки от предложената перспектива за…

Обаче те се нахвърлят върху него и той е принуден да ги избие до крак.

— Жалко — отбелязва той и повтаря Възможно Най-Подходящата Последна Молитва.

Продължава да се движи напред и най-сетне стига до определеното място.

И остава там.

На входа към Долния свят…

В Уалдик…

— Адът пострада — казва той. — Едната ми половина е неуязвима. Това трябва да е ръкавицата на Сет. Странно, но ме покрива само до средата. Може би съм нещо повече като човек от него. (Поглед към корема). А може и да не е така. Но каква сила е заложена в това нещо… Страшна работа! Може би бе поставена върху ръката ми със задачата да подчиня грешните и покварени души и да осъществя техния духовен прелом. Впрочем, божествен ли е Тот? Наистина не знам. Чудя се дали е така. Ако е божество, значи съм несправедлив към него, като не я предавам. Освен ако именно това не е скритото му желание. (Поглежда ръцете си, покрити с гъста мрежа). Сега моята сила е безгранична. Как да я ползвам? Ако ми се даде време, бих могъл да осигуря пълен погром над целия Уалдик. Но той ме натовари със специална задача. И все пак… Усмихва се. (Мрежата не покрива лицето му). Защо пък да не е бог?! Синове, създали бащите си, съвсем лесно могат да бъдат. Спомням си мита за Рая. Знам, че тази подобна на змия ръкавица може да посочва Забранения плод. (Свива рамене). Но доброто, което би могло да бъде сторено… Не! Капан е! Само че аз мога да набия Светото писание в главите им… И ще го направя! „Макар и Адът да зее“, както казва Врамин.

Но когато се обръща, той попада в мощна вихрушка, която засмуква думите от гърлото му и го хвърля надолу в широк, пуст и студен кладенец.

Зад него сенките напрягат всички сили, Уалдик широко зейва, ала той си отива, тъй като Принцът го е призовал да се върне.

ГРЪМОБУЩА

…Но Уаким Странника е нахлузил обувките, надига се и застава прав посред въздуха, като се смее. При всяка негова крачка от храма тръгва бумтеж със скоростта на звука, който се смесва с гласа на гръмотевичната буря. Воините и богомолците се привеждат в нисък поклон.

Уаким се изкачва тичешком по стената и застава прав на тавана.

Зад Врамин се появява зелена врата.

Уаким слиза и минава през нея.

Врамин го следва.

— Поздрав! — предлага един от жреците.

Замаяните от наркотик копиеносци се обръщат към него и го пронизват.

Един ден, дълго след чудото на тяхното тръгване, една огромна от блестящи с мощта си воини армия ще потегли за завладяване на Светите обувки.

Междувременно олтарът остава празен и заваляват вечерните дъждове.

СПЕЧЕЛВАНЕ НА ЖЕЗЪЛА

Всички те стоят в Цитаделата на Марашек, докато мислите им се връщат назад.

— Донесох обувките — казва Уаким. — Ще ги получиш срещу моето име.

— Разполагам с ръкавицата — казва Мадрак и отвръща лицето си.

— …А аз нося жезъла — добавя Хор, но жезълът пада от ръката му.

— Той не ме пресече — пояснява Принцът, — защото не е изработен от материя или от нещо друго, върху което ти можеш да упражняваш контрол.

Мисълта на Принца запълва скритото око на Хор[1].

Хор пристъпва напред, като левият му крак е по-дълъг от десния, но той пази пълно равновесие върху неравния в този миг под; прозорецът гори като слънце откъм гърба на Принца, а Стоманения Генерал е превърнат в злато и сякаш потича; Врамин изгаря като малка свещица, а Мадрак се превръща в дебела кукла, която подскача в края на гумена нишка; стените кънтят и пулсират навън и навътре с постоянен ритъм, като спазват темпа на музиката, носеща се от разместеното петолиние на остатъчния образ върху пода в края на тунела, който започва от прозореца и се е проточил като горящ мед, а кръвожадното създание над жезъла добива чудовищни размери, прекалено фини, за да бъдат зърнати в безкрая на стаята в кулата на Цитаделата на Марашек в Центъра на Средните светове, където Принцът се е усмихнал…

Хор прави още една крачка напред, а тялото му става прозрачно за неговия разум, така че всичко в самия него се превръща в нещо познато и заплашително.

„Луната идва като джин от лампата на негъра в нощта

и в прохода на моя взор минава пътят й.

А тя повдига дългия килим на дните, по който съм преминал,

и в пещерите на небето правим своята пътека.“

изрича глас, странно напомнящ този на Врамин, без да е неговият.

Хор вдига ръка срещу Принца.

Принцът вече е хванал китката му с изгаряща гривна.

Хор вдига друга своя ръка срещу Принца.

Принцът вече е хванал и тази китка с вледеняваща гривна.

Той вдига друга своя ръка и тя многократно е разтърсена от електрически ток.

Сетне повдига друга своя ръка — тя почернява и умира.

И той вдига още сто ръце, а те се превръщат в змии и се бият, помежду си, докато той, разбира се, е принуден да пошепне:

— Какво се получи?

— Един свят — казва Принцът, — на който ви пренесох.

— Не е честно да избираш такова бойно поле — отвръща Хор, — което е свят, твърде подобен на този, който познавам: само крачка встрани, ала така изкривен.

Думите му са оцветени във всички цветове от Блис; в тях не е скрит друг, втори смисъл и те откапват една след друга.

— Непристойно е желанието ти да ме убиеш.

— Беше ми наредено да го изпълня, а и сам го искам.

— Но не успя — казва Принцът и го принуждава със сила да коленичи на Млечния път, който се превръща в прозрачен чревен тракт, разпъван от бързи перисталтични движения.

Нищо не може да спре миризмата.

— Не е вярно — шепне Хор.

— Да, братко. Ти си победен. Не можеш да ме унищожиш. Аз съм по-силен от теб. Време е да си тръгваш, да се оттеглиш, да се върнеш у дома.

— Само след като изпълня целта си.

Звездите също като язвени огнища изгарят вътрешностите му и Хор възправя цялата сила на своето тяло срещу калейдоскопа, който е самият Принц. Принцът се отпуска на коляно, но при неговото коленичене се сипва същински град от викове: „Осанна“, понесъл се от безчислените цветя с кучешки лица, които избиват като пот по челото му, за да се слеят в стъклена маска, от която с пукот излитат светкавици. Хор простира ръце към деветнайсетте луни, които биват изядени от змиите на неговите пръсти: О, Боже, кой ли ще вика, ако не е неговата съвест в образа на баща му с птичата глава върху небесния трон с прокапваща кръв? Да се оттегли? Никога! Да се върне у дома? Червеният смях избухва, докато той удря под себе си нещото с лице на своя брат.

— Отстъпи и умри!

Тогава с риск…

…хвърли се далече напред…

…където времето е прах,

а дните — лилии без брой…

…Нощта е багрен базилиск, чието име е отказано

забвение…

Той се превръща в дърво с връх в небесата, което е посечено докрай и ще пада навеки.

В края на вечността той лежи по гръб и гледа нагоре към Принца Който е негов Брат и сега стои изправен в цялата си височина и не го изпуска от очите си.

— Брате, сега те пускам, да си ходиш, тъй като те победих в честен двубой — се появяват зелените букви.

Хор свежда глава и светът си тръгва, за да се върне отново старият свят.

— Брате, по-добре да ме беше убил — отбелязва той и кашля от понесените контузии.

— Не мога да го сторя.

— Недей ме отпраща, победен по този начин.

— Какво друго мога да направя?

— Подари ми мяра милост. Без да знам каква.

— Тогава чуй ме и върви си с чест. Знай, че щях да убия баща ти, но ще пощадя живота му, ако той ми помогне, когато дойде времето.

— Какво време?

— Той ще реши.

— Не те разбирам.

— Не, разбира се. Но все пак му предай посланието.

— …?

— Съгласен ли си?

— Съгласен — казва Хор и започва да става.

Когато се изправя на краката си, осъзнава че стои сам в Залата на стоте гоблена. В последния мъчителен миг научава нещо.

И бърза да го запише.

[1] Според древния мит в баталната битка между Хор и Сет, която Хор започва, за да отмъсти на брата на своя баща, който коварно го е убил, в началото той губи едно от своите очи, но по-късно, когато лишава Сет от неговото мъжко начало, Хор дава окото си на мъртвия Озирис, за да го погълне и оживее. В този смисъл става дума за скритото око на Хор. ↑

ХОРА, МЕСТА И НЕЩА

— Къде е Хор? — пита Мадрак. — Беше тук само преди миг.

— Върна се у дома — казва Принцът, като разтрива рамото си. — Сега нека ти посоча моето затруднение…

— Името ми — казва Уаким. — Искам да ми го дадеш веднага.

— Добре — казва Принцът. — Ще ти го дам. Ти си част от затруднението, което се готвех да посоча.

— Веднага — повтаря Уаким.

— Не се ли чувстваш по-различен с тези обувки на краката?

— Да.

— И как?

— Не знам… Кажи ми моето име.

— Мадрак, дай ми ръкавицата.

— Не ми трябва ръкавица.

— Сложи си я, ако искаш да научиш своето име.

— Много добре, тогава.

Той си слага ръкавицата.

— А сега знаеш ли името си?

— Не. Но…

— Какво има?

— Струва ми се познато, наистина много познато това пълзене по тялото ми.

— Разбира се, че е така.

— Не може да бъде! — казва Мадрак.

— Сериозно ли говориш? — пита Принцът. — Уаким, вземи в ръката си този жезъл. Дръж, окачи неговата ножница на кръста си…

— Какво правиш с мен?

— Връщам ти това, което по право е твое.

— По кое право?

— Вдигни жезъла.

— Не искам! Ти не можеш да ме накараш! Обеща ми моето име. Кажи го!

— След като вдигнеш жезъла.

Принцът прави крачка към Уаким. Уаким отстъпва.

— Не!

— Вдигни го!

Принцът пристъпва още една крачка. Уаким отстъпва.

— Не мога!

— Можеш.

— В него има нещо… Забранено ми е да се докосвам до това нещо.

— Вземи го и ще научиш собственото си име, истинското…

— Аз… Не! Не искам вече да науча името си! Не ми го казвай!

— Длъжен си да го вземеш.

— Не!

— Записано е, длъжен си да го вземеш.

— Къде? Как?

— Аз съм го записал, аз…

— Анубис! — вика Уаким. — Чуй молбата ми! Призовавам те с цялата си сила! Помогни ми в това място, където стоя, заобиколен от твои врагове! Този, когото съм длъжен да унищожа, ми е под ръка! Помогни ми срещу него, нали чуваш моето предложение!

Врамин внимателно огражда себе си, Мадрак и Генерала с точки от зелен пламък.

Стената откъм гърба на Уаким постепенно се разтапя и всичко се превръща в безкрайност.

С увиснала осакатена ръка и подигравателно изражение на кучешкото си лице Анубис се вглежда надолу.

— Много добре, прислужнико! — се чуват неговите думи. — Намерил си го и си го притиснал. Трябва само да нанесеш последния удар и мисията ти ще бъде изпълнена. Ползвай фугата!

— Не — казва Принцът, — той не ще ме унищожи, дори ако си послужи с фугата, а аз казвам следното: Ти си разбрал кой е той, когато си го видял преди много време. Сега истинското му име е съвсем близо до ушите му. Той ще го чуе, когато бъде изречено.

— Уаким, не го слушай — казва Анубис. — Убий го веднага!

— Господарю, вярно ли е, че той знае моето име? Истинското ми име, за което говори?

— Лъже те! Убий го!

— Не лъжа. Вдигни жезъла и ще узнаеш истината.

— Не го докосвай! Това е клопка! Ще умреш!

— Уаким, защо трябва да те убивам по толкова сложен начин? Кучето ще спечели, независимо кой от нас ще умре от ръцете на другия. Той го знае и затова те е изпратил да извършиш това пъклено дело. Виж как се смее!

— Тот, смея се, защото спечелих! Ей сега ще те убия!

Уаким пристъпва към Принца, но внезапно се спира и вдига жезъла.

Той изкрещява така ужасно, че дори Анубис отстъпва крачка назад.

После звукът в гърлото му преминава в смях.

Вдига ръка.

— Млъкни, куче! Ти си ме използвал! О, как само си ме използвал! Хиляда години си ме учил как да си послужа със смъртта, за да убия моя син и баща, без да трепне окото ми. Но сега ти виждаш пред себе си Сет Унищожителя и твоите дни са преброени!

Очите му пламват през мрежата, която покрива цялото му тяло, и той се издига прав над пода. От жезъла, който държи в ръката си, изскача лъч от синя светлина, но Анубис бързо изчезва, сподирен от едва чут вой.

— Сине мой — казва Сет и докосва рамото на Тот.

— Сине мой — казва Принцът и навежда глава. Зад тях гаснат точките от зелен пламък.

Нещо тъмно вие някъде в светлината, някъде в нощта…

ДУМИТЕ

Подбно хоросан

са думите,

стоящи помежду ни

за разделение и връзва

на частите от нашата постройка.

И те да бъдат произнесени,

да хвърлят сенките си в страницата,

е акт на свързване на общи страсти,

и опознаване от теб / от мен

на нашата еднаквост, от кожата ни скрита;

издига то възможни катедрали, посочващи безкрайността с върха си.

Защото днес е, щом настъпи утре

и ако липсва капката.

която е всевечност,

блестяща в края на перото.

тогаз мастилото на гласовете ни

огражда ни като нощта без край

и хоросан бележи рамката на нашите килии.

— Какво значи това? — пита лорд Уискеаг Червения, излязъл с двайсет мъже да вдигне Граничната област срещу Дилуит от Лигламенти.

Отрядът му се навежда през мъглата към скалата, където са издълбани думите.

— Господарю, чувал съм за тези неща — отбелязва неговият капитан. — Това са писания на поета Врамин, който публикува по следния начин: запокитва стиховете си в най-близкия свят и където паднат, те сами се записват върху възможно най-твърдата повърхност. Той се хвали, че е писал притчи, проповеди и стихове върху камъни, листа и потоци.

— Наистина ли? Е, какво означава това писание? Можем ли да го приемем за добро знамение?

— Нищо не означава, господарю, защото всеобща тайна е, че той е и откачен, също като съществата, които яздим, но когато са разгонени.

— Е, тогава ще се изпикаем върху него и продължаваме по нашата си военна работа.

— Много добре казано, господарю.

СЯНКА И МАТЕРИЯ

— Ти ли си, тате? — пита черната конска сянка от стената на замъка.

— Аз съм, Тайфон.

— Татко!

Раздава се разкъсващ ушите звук, след което сянката отронва:

— Анубис обяви, че си загинал!

— Излъгал е. Озирис трябва добре да е владеел Чука, когато заявява, че е спасил вселената, тъй като аз изгубих битката.

— Вярно е — казва Принцът.

— Въпреки всичко аз не загубих, а спечелих. Той целеше да убие мен, а не Безименното.

— Как успя да оцелееш?

— Рефлекс. Влязох във фуга, когато се стовари ударът. Закачи ме съвсем малко, а Анубис ме намерил и спасил, след като ме съживил в своя Дом. Разхвърлял всичко, останало от мен, из Средните светове. После ме подготви като свое оръжие.

— За да убиеш Тот, нали?

— Точно такава задача ми възложи.

— Тогава ще умре! — избухва Тайфон и се изправя на задните си крака.

— Престани, братко — казва Принцът. — Той не успя, а ние все още можем да ползваме кучето…

Черната конска сянка вече е изчезнала и Принцът навежда глава.

После поглежда към Сет.

— Дали да не го догоним и спрем?

— Защо? Анубис е живял хиляда години повече. Нека сега сам пази себе си. А как ще спрем Тайфон? Дори да го стигнем, никой не може да го озапти, когато го налегне лудостта.

— Вярно е — казва Принцът и се обръща към Врамин:

— Ако ще ми служиш по-нататък, мой бивш Ангел от Седмата Станция, върви в Дома на мъртвите. Скоро там ще има нужда от някой, който умее да управлява цялата тамошна машинария.

— Тайфон беше Господар на Дома на огъня — казва Врамин.

— Вярно е, но се боя, че не ще остане в Дома на мъртвите, след като си отмъсти. Ако добре познавам брат си, той ще тръгне да търси оня, който бе владетел на Чука. Ще тръгне след Озирис.

— Тогава отивам в Дома на мъртвите. Мадрак, ще ме придружиш ли?

— Ако Принцът няма нужда от мен.

— Не, нямам. Можеш да отидеш.

— Господарю — казва Врамин, — много мило от твоя страна да ми се довериш отново, след като знаеш за моята роля във Войните на Станциите…

— Онези времена отминаха и ние сме други хора, не е ли вярно?

— Надявам се и… благодаря.

Принцът скръства ръце и свежда глава. Врамин и Мадрак изчезват.

— Как мога да ти помогна? — пита Стоманения Генерал.

— Отново тръгваме на бой срещу Безименното — казва Принцът Който Беше Хиляди. — Ще дойдеш ли като резерва?

— Да. Само да призова Бронз.

— Направи го.

Ветровете на Марашек раздигат прахта. Слънцето проблясва по своя път в следващия ден.

ГОСПОДАР В ДОМА НА МЪРТВИТЕ

Врамин стои в голямата Зала на Дома на мъртвите с бастунчето си от майско дърво в ръка. Лентите, тръгващи от него, влизат във всички галерии и коридори, които се събират на това място.

Встрани от него Мадрак прехвърля тежестта си от крак на крак и се оглежда.

Очите на Врамин блестят и в тях танцуват светлинки.

— Нищо. Нищо живо. Никъде — казва той.

— Тогава Тайфон го е намерил — казва Мадрак.

— Следователно и Тайфон не е тук.

— Значи го е убил и си е заминал. Без съмнение сега търси Озирис.

— Съмнявам се…

— Какво друго би могло да бъде?

— Не знам. Сега аз съм тукашният господар, както се разпореди Принцът. Ще трябва да открия местата на Силата и да се науча да я управлявам.

— Все пак ти измени веднъж на Принца…

— Вярно е, но той ми прости.

После Врамин сяда на трона на Анубис, а Мадрак коленичи пред него с думите:

— Привет, Врамин, Господарю на Дома на мъртвите!

— Недей да коленичиш пред мен, стари приятелю. Стани, моля те. Твоята помощ ще ми бъде необходима, защото тук е доста по-различно от Седмата Станция, където управлявах по-рано.

В продължение на часове Врамин изучава тайните контролни механизми около трона. След това някой извиква: „Анубис“, а Врамин е сигурен, че това не е гласът на Мадрак.

Той имитира отчасти лая и воя:

— Да?

— Оказа се прав. Хор е бил победен и е дошъл обратно тук. После пак е тръгнал нанякъде.

Гласът е на Озирис.

Той прави знак със своето бастунче и големият прозорец се появява посред въздуха.

— Здравей, Озирис.

— Значи Принцът най-сетне се е раздвижил — казва Озирис. — Предполагам, следващият съм аз.

— Не ми се вярва — отговаря Врамин. — Мога лично да свидетелствам за думите на Принца, с които той увери Хор, че няма да ти отмъщава, но в замяна на твоето сътрудничество.

— А какво е станало с Анубис?

— Не мога да кажа със сигурност. Тайфон се отправи насам с цел да го убие. Аз дойдох да поразчистя след Тайфон и да поема Станцията. Той или го е убил и си е заминал, или Анубис е побягнал и Тайфон е тръгнал след него. Чуй ме, Озирис: ти си в опасност, въпреки уверението на Принца. Тайфон не знае за обещанието на Принца и не е поемал задължение да го спазва. След като е научил истинската история от самия Сет и е чул потвърждението за нея от Принца, вероятно е той да поиска да отмъсти на владетеля на Чука…

— Жив ли е Сет?

— Да. Известно време бе познат като Уаким.

— Емисарят на Анубис!

— Именно той. Кучето го е лишило от неговите спомени и го е изпратило да убие собствения си син и баща. Точно това разгневи Тайфон.

— Чумата да тръшне цялата им скапана фамилия! Какво стана с моя син? Оставил ми е само тази бележка… О, разбира се!

— Какво се разбира?

— Не е прекалено късно. Ще…

— Зад теб, на стената! — извиква Врамин. — Пази се от Тайфон!

Озирис реагира с бързина, която опровергава крехката му външност. Спуска се към един зелен гоблен, отмята го и продължава.

Сянката забързва след него и се изправя на задните си крака.

Когато отминава, в гоблена и в самата стена остава дупка с очертанията на Тайфон.

— Тайфон — обажда се Врамин.

— Тук съм — чува се гласът. — Защо го предупреди?

— Защото Тот му подари живота.

— Не знаех.

— Тъй като не остана достатъчно дълго, за да го чуеш. Сега е много късно.

— Не. Боя се, че ми избяга.

— Как е успял?

— Не беше в стаичката, когато я разруших.

— Може би е за добро. Слушай: може да ползваме Озирис.

— В никакъв случай! Никога няма да има мир между нашите семейства, докато той е жив, въпреки рицарските чувства, които така бомбастично изрича моят брат. Обичам брат си, но няма да се придържам към прошката, която му е дал. Не, никога. Ще преровя тази къща, докато открия Озирис и той премине през Бездната Скаганаук!

— Като Анубис ли?

— Не! Анубис ми избяга! — разнася се вик. — За известно време.

После Тайфон се изправя на задните си крака, появяват се пламъци и той изчезва.

Врамин замахва с бастунчето си, сякаш обезглавява някаква маргаритка, и прозорецът се затваря.

— Анубис е още жив — съобщава Мадрак, като поглежда през рамо.

— Очевидно.

— Какво ще правим?

— Ще продължим да изучаваме как функционира Дома на мъртвите.

— Искам да си почина.

— Както искаш. Намери си някоя близка камера и почивай. Знаеш къде е храната.

— Знам.

— Ще се видим по-късно.

— Да, Господарю.

Мадрак излиза от голямата Зала и тръгва напосоки. След малко стига до една стая, където мъртвите са изправени като статуи. Той заговаря:

— Бях му верен слуга. Слушай ме, лейди с цици като любеници! Бях неговият верен слуга. Поетът тръгна на война с други Ангели, след като знаеше, че върви срещу волята му. Но му простиха и му бе дадена висока длъжност. А аз къде съм? Прислужник на слуга!

Не е честно.

Радвам се, че си съгласна с мен. А ти, приятелю с допълнителната ръка? Сял ли си зърната на религията и морала? Сразявал ли си с една ръка чудовища и страховити зверове посред непросветени същества?

Не, разбира се.

— Е, виждаш ли… — удря се той по бедрото. — Виждаш ли, че няма правда, а добродетелта е винаги предавана, измамвана, осквернявана. Виж какво стана с Генерала, който посвети живота си на човечеството — животът му отне всичко, което беше човешко у него. Нима това е справедливо?

Едва ли.

— Братя, така свършва всичко. Всички ние ставаме статуи в Дома на мъртвите, независимо от живота, който водим. Човечеството никога не благодари. Който дарява, остава винаги с празни ръце. О, Ти Който Можеш Да Бъдеш, защо ти, който подреди нещата по този начин — ако наистина си го направил — защо точно по този начин? Аз се постарах да служа на Теб и на Принца, като твой посредник. И какво ми донесе всичко това? Пари за път и третокласни удобства. Доволен съм, че Сет се бие с Безименното без силата на рицарската ръкавица…

— Какво?

Той поглежда нагоре и вижда статуя, която се е появила изневиделица и се движи, за разлика от другите.

Главата му е глава на черно куче, а червеният му език се стрелва напред и се свива.

— Ти ли си? Как успя да се скриеш от Врамин и да избегнеш Тайфон?

— Аз съм в моя Дом. Ще минат много векове, преди някой да изучи всичките му тайни.

Мадрак се изправя и неговата тояга-жезъл се завърта в ръцете му.

— Не ме е страх от теб, Анубис. Сражавал съм се по всички страни и места, където човек може да поеме Словото. Пратил съм дузина в този Дом и сега идвам като победител, нежели като жертва.

— Мадрак, победили са те много отдавна, но едва сега ти проумяваш този факт.

— Замълчи, куче! Разговаряш с този, който държи твоя живот в ръцете си.

— А ти разговаряш с този, който държи в ръцете си твоето бъдеще.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти спомена, че Сет отново тръгва на бой с Безименното, така ли е?

— Вярно е. И когато Безименното бъде унищожено, ще настъпи хилядолетието.

— Ха! Проповеднико, запази метафизиката за себе си. Отговори ми на един друг въпрос, а в замяна ще ти кажа нещо действително приятно.

— Какво е то?

Анубис прави крачка напред и осакатената му ръка се люшва встрани.

— Кажи ми за ръкавицата на силата.

— Това ли? — казва Мадрак, вади изпод дрехата си една рицарска ръкавица и я слага на дясната си ръка.

— Когато се сдобих с нея, помислих си, че цели светове могат да бъдат спечелени за вярата с нейна помощ. — ръкавицата стига до лакътя и покрива неговото рамо.

— Не знаех, че Уаким е бил Сет. Бях изкушен от мисълта да я запазя за себе си. Замених я със собствената си растяща ръкавица. Подобна вещ се среща често в някои краища на Средните светове. Изглежда тази придава необичайно могъщество, докато другата само предпазва. — Ръкавицата вече се разпростира върху гърба и гърдите му.

— Бих искал да те цункам по дебелите бузки! — оповестява Анубис. — Защото сега шансът на Сет срещу Безименното е по-малък. Как добре си обмислил измяната си! Отче, ти си бил по-хитър, отколкото бих предположил!

— Излъгаха ме и бях подложен на изкушение…

— Вече нищо няма да бъде правено за твоя сметка. Никога! Сега ти си притежател на ръкавицата и аз ти предлагам съюз…

— Назад, куче! Не си по-добър от другите! Имам нещо, което ти трябва, и затова внезапно задникът ми се превърна в уханен прицел за целувки. А, не! Каквото и да правя с новопридобитата си мощ, правя го само за една личност: моята!

— Предлаганият от мен съюз ще бъде изгоден и за двамата.

— Достатъчно е само да вдигна тревога, и така ще те притиснат, че цялото ти коварство няма да ти помогне да се освободиш. Стига само да завъртя тоягата си както трябва, и мозъкът ти ще украси стените. А сега те слушам, остроезичнико, но не забравяй какво ти казах.

— Ако Озирис е още жив — казва Анубис, — и ние успеем да го намерим, ставаме трима — може би заедно ще успеем да смажем Тот.

— Убеден съм, че Озирис е жив, въпреки че не мога да кажа още колко му остава. В този миг Тайфон го преследва из Дома на живота.

— Сега, когато ръкавицата е в теб, вероятността да си върнем всичко е много голяма. Имам свой път до Дома на живота, а може би и начин да спасим Озирис.

— Е, и? Дори не знам къде се води боят с Безименното.

— Всяко нещо по реда си. Идваш ли с мене?

— Ще дойда с теб до Дома на живота, тъй като Тот иска да запази живота на Озирис, а аз мога да помогна да се изпълни тази част от неговото желание. Междувременно ще мисля, необходимо е.

— Напълно достатъчно.

— Виж как расте ръкавицата! Повече от друг път!!! Сега се спусна до бедрата ми!

— Великолепно! Колкото по-неуязвим ставаш, толкова по-добре за всинца ни.

— Чакай малко. Наистина ли вярваш, че ние тримата можем да сразим Тот, Сет и Стоманения Генерал?

— Да.

— По какъв начин?

— Чукът може да удари отново — казва Анубис.

— Все още ли съществува?

— Да, и е в ръцете на Озирис.

— Добре, при тази постановка и предполагайки, че можем да придумаме Врамин, който сега е владетел на твоя Дом, и той приеме, какво ще правим с другия? Как ще се отървем от черната сянка на коня, която ще ни преследва до края на дните ни, която не живее в познатото нам пространство и която нито може да бъде унищожена, нито вразумена, когато гневът я овладее.

Анубис отмества погледа си.

— Наистина ме е страх от Тайфон — признава той. — Преди много време създадох едно оръжие — не оръжие, а по-точно нещо, което би ми помогнало да го обуздая. Последния път, когато се опитах да го ползвам, той падна върху него и го унищожи. Остави ме и без ръка… Признавам, че не разполагам с нищо друго, освен със силата на мисълта си, заставайки срещу него. Но никой няма правото да захвърля цяла империя, защото се страхува от някого. Само да знаех каква е тайната на неговата мощ…

— Чух го да споменава за Бездната Скаганаук.

— Няма такова място.

— Никога не бях чувал това име. А ти?

— Абсолютни измислици и фантасмагории.

— И все пак, какво казват те?

— Губим си времето за глупости.

— Ако ти трябва моята подкрепа, длъжен си да ми отговориш. Виждаш ли, ръкавицата достигна до коленете ми…

— Бездната Скаганаук, наричана някога Пропастта на небето — казва Анубис, — е мястото, за което се говори, че в него всичко спира и нищо не съществува.

— Във вселената има голям брой много празни пространства.

— Но за Бездната се говори, че е празна и от празно пространство. Тя е бездънна дупка, която не е дупка. Тя е пролом в самата материя на пространството. Тя е нищо. Тя е теоретичният пъп на вселената. Тя е големият изход, който води наникъде: под, над, отвъд и вън от всичко. Ето, това е Бездната Скаганаук.

— Изглежда самият Тайфон притежава всички тези качества, така ли е!

— Да, така е. И не мога да не го призная. Но това не е никакъв отговор. Проклето да е съвкуплението на Сет и Изис! Двамата родиха едно чудовищно добиче!

— Бива си я приказката ти, Анубис! Тайфон винаги ли е в този вид? Как е могла да го роди Магьосницата?

— Не знам. Той е по-стар от мене. Цялата фамилия е обгърната от загадки и парадокси. Хайде, да тръгваме към Дома на живота!

Мадрак кима.

— Води ме, Анубис.

НОЩТА СЕ ПРЕВРЪЩА В ХОР

Той крачи из местата на Силата и никой не знае името му. Но ако попитат всяко от създанията, минаващи покрай него, те ще отговорят, че са чували по нещо за него. Защото той е бог. Мощта му е почти безмерна. И въпреки всичко, бе победен. Неговият брат, Принцът Който Беше Хиляди, направи всичко, за да го победи с цел да запази собствения си живот и порядъка на живота, представян от него.

Сега той се оказа на широк, добре осветен път, където лудуват същества от най-различни видове. Заобиколен е от Силата и от нощта.

Един факт е станал причина той да се озове на тази необикновена улица в този странен свят: винаги му липсва вътрешна сигурност. Нуждае се от чужди мнения. Обича гадатели.

Той търси съвет.

Небето е тъмно, а по централната артерия блестят светлини. Той минава покрай места с хора, които се забавляват.

Някакъв мъж прегражда пътя му. Той се опитва да го заобиколи, като се отмества в посока на улицата. Мъжът го последва и хваща ръката му.

Хор издиша върху него със силата на ураган. Мъжът е отвян надалече, а Хор продължава.

След известно време стига до мястото на оракулите. Гадатели на тарок, астролози, нумеролози и гледачи на Ий Чинг кимат на бога с червената препаска на краката. Но той отминава.

Най-сетне стига до едно място, където няма хора.

Това е мястото на машините, които пророкуват.

Той избира напосоки една будка и влиза в нея.

— Да? — пита будката.

— Идвам с въпроси — отговаря Хор.

— Момент.

Чува се метално изщракваке и се отваря вътрешната врата.

— Влез в кабината.

Хор влиза в малка стая. В нея има съвсем обикновено легло. Върху него се вижда едро туловище на жена, съчленено с просветващо командно табло. В стената е вграден високоговорител.

— Нагласи запитващия уред — чува той нареждане.

Хор сваля препаската си и го изпълнява.

— Според правилата, на твоите въпроси ще бъде отговаряно, докато можеш да задоволяваш — е информиран той. — Какво искаш да знаеш?

— Измъчва ме конфликтът, в който се намирам с моя брат. Опитах се да го победя. Не успях. Не мога да взема решение дали да продължавам да го търся, докато го намеря и продължим боя…

— Данните са недостатъчни за отговор — е ответът. — Какъв конфликт? Какъв брат? Що за човек си ти?

Зловещо избуяват люляци, а редиците от розови храсти се оказват жив плет от трънак. Градината на паметта се изпълва с неистови аромати.

— Може би съм дошъл на неподходящо място…

— Възможно е, а може и да е обратното. Все пак се вижда, че не познаваш правилата.

— Какви правила — поглежда нагоре Хор към тъмната решетка на високоговорителя.

През него се процежда сух, монотонен глас:

— Не съм нито пророк, нито гадател. Представлявам електро-механично-биологична жрица на бога Логика. Моята цена е удоволствието и срещу него ще призовавам бога за който и да е мъж. За да го сторя обаче, необходим ми е по-обстоен въпрос. Засега не разполагам с достатъчно данни, за да ти отговоря. Така че: обичай ме и ми кажи още неща.

— Не знам от къде да започна — опитва Хор. — Някога брат ми е бил повелител над всичко…

— Спри! Твоите думи са лишени от логика и не подлежат на количествено определение…

— …и има защо. Моят брат е Тот, понякога наричан Принца Който Беше Хиляди. Едно време целите Средни светове бяха негово царство.

— Записаното в мен посочва наличието на някакъв мит за Господар на живота и смъртта. Съгласно този мит, той не е имал никакви братя.

— Поправка. Обичайно такива въпроси не се обсъждат извън семейния кръг. Изис имаше трима сина, единият от които бе от законния й съпруг и повелител Озирис; другите двама бяха от Сет Разрушителя. От Сет тя придоби Тайфон и Тот. От Озирис тя доби моя милост, Хор Отмъстителя.

— Ти си Хор?

— Току-що произнесе името ми.

— И искаш да унищожиш Тот?

— Възложиха ми тази задача.

— Не можеш да го извършиш.

— Значи така…

— Моля те, не си тръгвай. Може би има още въпроси, на които търсиш отговор.

— Не мога да се сетя.

Но Хор не е в състояние да си тръгне веднага, защото огънят го е завладял с пълна сила.

— А ти коя си? — най-после пита той.

— Нали ти казах.

— Как си станала това, което си: полужена-полумашина?

— Това е единственият въпрос, на който имам правото да не отговарям, освен ако не съм била запитана както трябва, поради което да съм подходящо разположена. Ще направя опит да те утеша, защото си много объркан.

— Благодаря. Много си мила.

— Беше ми приятно.

— Бих казал, че някога си била човек.

— Правилно.

— Защо си престанала да бъдеш такъв?

— Мога и да не отговоря, както вече казах.

— Има ли нещо, което да направя за теб, понеже ти е приятно?

— Да.

— Какво е то?

— Нямам право да ти кажа.

— Впрочем, знаеш ли, че Хор също няма право да унищожи Тот?

— Това е най-вероятната възможност на основата на познанията, с които разполагам от митовете.

— Ако беше смъртна жена, сигурно щях да бъда мил с тебе.

— Какво означават думите ти?

— Бих могъл да те обичам заради изключителната ти откровеност.

— Боже мой, о, мой бог! Ти ме избави.

— Какво искаш да кажеш?

— Обречена съм на това съществуване, докато някой, който е нещо повече от обикновените хора, ме погледне с любов.

— Бих могъл да те погледна по този начин. Считаш ли го за правдоподобно?

— Не, защото съм прекалено износена.

— В такъв случай не познаваш бог Хор.

— Е, това пък е върховната неправдоподобност.

— Нямам кого да обичам. Затова обичам теб.

— Значи бог Хор ме обича, така ли?

— Да.

— Тогава ти си моят Принц и ти наистина дойде.

— Аз не…

— Почакай съвсем малко, ще се случат и други неща.

— Ще чакам колкото трябва — казва Хор, докато става.

НЕЩОТО, КОЕТО Е СЪРЦЕТО

Врамин се движи из Дома на мъртвите. Ако имахте очи на това място, пак нямаше да видите нищо. Прекалено е тъмно, за да помогнат очите. Но Врамин може да вижда.

Той минава през огромна стая. Когато стига до определено място в нея се появява неясна светлина с оранжев цвят, която се тълпи в ъглите.

Тогава те се появязат в просветващи правоъгълници, очертани по пода, появяват се бездиханни и немигащи, положени хоризонтално върху невидими отворени катафалки на височина от два фута, като одеждите и дрехите им са във всички цветове, а телата им са на всякаква възраст. Ето, някои са с криле, а други имат опашки; някъде се виждат рога, а другаде — дълги нокти на хищни птици. Известна част от тях разполагат с всичко споменато, в някои са вградени машинни части, а при други липсват.

Понася се стон и пукот на крехки кости, последвани от раздвижване.

С шумолене, прищракване и разтриване те стават и се изправят.

После коленичат пред него, а въздухът се изпълва само с една дума:

— Господарю.

Той обръща зелените си очи към множеството, а отнякъде до ушите му стига смях.

Обръща се няколко пъти и размахва бастунчето си. Внезапно нещо се раздвижва и тя застава до него.

— Врамин, новите ти поданици ти отдават почит.

— Лейди, как успя да стигнеш дотук?

Тя се изсмива отново и не отговаря на неговия въпрос.

— И аз дойдох, за да те поздравя: привет, Врамин, Господарю на Дома на мъртвите!

— Много си любезна, уважаема лейди.

— Не става дума само за любезности. Краят наближава и желаното от мен вече е почти реалност.

— Ти ли вдигна тези мъртви?

— Разбира се.

— Знаеш ли местонахождението на Анубис?

— Не, но мога да ти помогна, за да го намериш.

— Тогава нека мъртвите си легнат отново, а аз ще помоля за твоето съдействие. Освен това мога да те попитам какво е твоето желание.

— А аз мога да ти кажа.

Внезапно мъртвите слизат в гробовете си и лягат. Светлините изчезват.

— Знаеш ли защо избяга Анубис?

— Не, току-що пристигнах.

— Напуснал е всичко, преследван от сина ти Тайфон.

Червената Магьосница се усмихва под воала си.

— Безмерно съм доволна, че Тайфон е жив — казва тя. — Къде е той сега?

— В момента преследва Озирис, за да го убие. Възможно е вече да е премахнал и кучето, и птицата.

Тя продължава да се смее, а нейното духче скача на рамото й, хванало стомаха си с две ръце.

— Колко прекрасно е всичко сега! Нека погледаме!

— Чудесно — съгласява се Врамин и очертава в тъмнината зелена рамка.

Изис приближава до него и хваща ръката му с двете си ръце.

Внезапно в рамката се появява картина, която се раздвижва.

Вижда се черна конска сянка, която самотно се движи по някаква стена.

— С нищо не може да ни помогне — отбелязва Врамин.

— Вярно е, но на мен ми е приятно да погледна отново своя син, който носи в себе си Бездната Скаганаук. Къде би могъл да е неговият брат?

— Отново тръгна с баща си, за да се сражават с Безименното.

Изис свежда поглед и картината започва да играе.

— Бих погледала още — казва тя най-после.

— Преди това ще трябва да открия Анубис и Озирис, ако още са живи, както и Мадрак.

— Съгласна съм.

Картината бавно се оформя в своята смарагдена рамка.

НА ТОЗИ БРЯГ И ПЛИТЧИНА

Застанал на мястото си, той наблюдава Нещото Което Виеше В Нощта.

Сега то не вие.

Освободено, то се навежда към него, подобно на кула от пушек или брада без брадичка…

Вдигайки звездния жезъл, той очертава огнена шарка в средата му.

То продължава напред.

Огнените пламъци минават през целия светлинен спектър, преди да изчезнат.

То започва да вибрира, а неговите ръце коригират положението на жезъла.

То се намотава в посока към него, след което се оттегля.

Без да помръдне от мястото си, което е над облаците и всичко останало, той го обсипва с мълнии.

Разнася се някакво бръмчене.

Звездният жезъл вибрира в ръката му, издава виещ тон и изсветлява.

Нещото пада назад. Сет прави крачка по небето и атакува.

То се отпуска и пада, отдръпвайки се към повърхността на света.

Сет продължава да го преследва, като се изправя на някакъв планински връх. Някъде под луната вървят един след друг Принцът и Генералът.

Сет се засмива и по цялата дължина на създанието се разнася горещината на избухващо слънце.

То се обръща и нанася удар, докато Сет се оттегля през континента, сподирен от гъби от пушек.

Бури разтърсват рошавите си глави. Кълбовидна мълния прекосява небето. Вечният сумрак просветлява от езика на пламъка, който пада върху неговия преследвач.

Обаче то продължава да напредва и по пътя му се срутват цели планини. Далече по-долу земята се разтърсва, а обувките на краката на Сет хвърлят мълнии и гръм по местата, където той минава.

Дъждовете са като стена, а облаците стават все по-плътни. В ниското се появяват някакви очертания на комини, окичени с пламък.

Създанието пристъпва и нанася удар, чието очертание е нажежено до бяло, а после изсивява, за да се нажежи отново до бяло.

Звездният жезъл звъни като звънец и моретата прескачат своите граници.

Създанието е атакувано от всички елементи, но то още продължава да атакува.

Сет изръмжава и скалите започват да се стриват една в друга, а ветровете раздират шатрата на небето по цялата й дължина, след което двете половини с плющене се свързват помежду си.

Отново се чува воят на създанието, а Сет, който стои с единия си крак на морето, се усмихва в ръкавицата си и продължава да мята вихри и да нанася удар след удар.

А то все се движи напред в постепенно застудяващия въздух.

Ръката на Сет вдига тайфуни, а мълниите следват една след друга. Земята е разбита и потъва в себе си.

Сет и създанието нанасят едновременно поредния си удар, при което материкът под тях се раздробява.

Океаните започват да врат и цялото небе се опасва от северно сияние във всички възможни цветове.

В този миг три шиша от бяла светлина пронизват създанието и то се отдръпва към екватора.

Сет го следва, а след Сет следва хаосът. Над екватора отекват гръм след гръм, а в небето един след друг следват ударите на звездния жезъл…

Въздухът по средата е изпълнен от пушек с цвета на тревата. Времето, лакеят на съдбата, възстановява цветовете на фона отзад.

Разнася се вой, сподирен от ново отзвъняване, сякаш от камбана, а веригите на морето се разкъсват и водите се надигат, полюшвайки се като стълбовете на Помпей през оня ден, когато са били разтрошени и залети; горещината на врящите океани нараства заедно с тях; сега въздухът е плътен и невъзможен за дишане. С помощта на темпоралната фуга Сет разпъва създанието върху тлеещото небе; то продължава да вие, като не спира да замахва към него, отдръпвайки се след всеки удар назад. Бронята на Сет, макар и земна, е цяла-целеничка, защото Нещото Което Вие не успя да се докосне до нея. Сет разхвърля огнени езици, които лумват също като тези в деня на Гай Фокс. Създанието изригва на деветнайсет места и се срива върху себе си. Разнася се мощен рев, последван от мълнии, които отново го пронизват. Нещото Което Вие В Нощта се превръща в топка за боулинг. То надава вой, раздиращ тъпънчето на ухото; Сет посяга към главата си, но продължава да облива създанието със светлината на своя жезъл.

След това воят се понася от самия жезъл. Върху създанието пада острие от розова светлина.

То внезапно приема образа на възрастен мъж с дълга брада, висок няколко мили.

После вдига едната си ръка и светлина залива Сет.

Той вдига на свой ред жезъла и мрак поглъща светлината, а към създанието полита зелен тризъбец, който го удря в гърдите.

То пада и се превръща на сфинкс, а той поразява лицето му с ултразвукови вълни.

Създанието отново се срутва, превръщайки се в сатир, и той го кастрира със сребърни щипци.

Жестоко наранено, то се изправя на височина от три мили, приело този път образа на кобра от черен дим, а Сет разбира, че моментът е дошъл.

Вдига звездния жезъл и прави необходимата корекция.

ИНТЕРМЕДИЯ

Армиите се врязват една в друга посред мъглата на планетата Д’донори, а еднорогоподобните твари се съвкупляват върху гробовете на убитите си ездачи; когато короната е откъсната от главата на Дилуит, той остава без скалп; отново Броц, Пърц и Дълп са ослепени от своите съседи; светът Уалдик е тъмен и пълен със стенания; животът поема отново своя ход от развалините на Блис; Марашек е мъртъв — цветът е този на смъртта; в Междинния свят настъпва Схизма[1] и потичат вечерните дъждове, а един монах на име Брос, който може би е упоен от наркотик, настоява, че има видение на Свещените обувки; яростен вятър се развихря под морето в Мястото на желанието на сърцето, едно зелено гущероподобно, което живее по тези места, лудува в есенната мъгла и съзвездия от риби със светлеещи кореми се обръщат и стрелкат във всички посоки.

[1] Схизма (гр.) — църковно разцепление, разкол. ↑

БАСТУНЧЕ, МЕДАЛИОН, КАЛЯСКА И ЗАМИНАВАНЕ

Ръката му я прегръща през кръста и двамата гледат картините, появяващи се в рамката в Дома на мъртвите. Те следят Озирис, който плава по небето върху черния си арбалет, зареден с нещо, което може да размазва слънца. Той се носи сам и жълтите му очи никога не мигат на лицето, което не познава изражение. Те наблюдават раковината с Анубис, Мадрак и една празна ръкавица, в която е събрана мощ.

Врамин нанася с края на бастунчето си две линии, които са продължение на курса на двата съда. Картината сега показва пресечната точка на линиите. Там се намира светът на сумрака, върху чиято повърхност протичат дълбоки промени, които те следят.

— Какво ще стане, ако не могат да разпознаят мястото? — пита Изис.

— Не знам. Освен ако… Озирис! Той намери някаква бележка. Следих изражението му, докато я четеше.

— Е, и…?

— Хор. Сигурно Хор му е оставил бележката с указание за мястото.

— Как ли е го разбрал Хор?

— Той се би с Тот, по всяка вероятност и с неговата мисъл, а Хор умее да прониква в главата на човека и да чете мислите му. Навярно по време на двубоя е съумял да открадне това сведение от Принца, който по принцип е защитен срещу подобни умения. Да, сигурно по някое време само за миг е изпуснал защитата. Трябва да бъде предупреден!

— Сигурно Тайфон ще се погрижи за неговата безопасност.

— Къде е сега Тайфон?

Те се вглеждат в рамката, където изчезват всички картини.

Черно, черно, черно. Нищо не се вижда.

— Все едно Тайфон вече не съществува — казва Врамин.

— Не — отговаря Изис. — Ти виждаш Бездната Скаганаук. Тайфон се е оттеглил от вселената, за да потърси собствен път откъм долните страни на пространството, както ги наричат хората. А може би той също е намерил оставената от Хор бележка.

— Това не е достатъчно за сигурността на Принца. Цялата операция е застрашена от неуспех, освен ако не успеем да отидем при него.

— Тръгвай веднага!

— Не мога.

— През някой от твоите прочути входове…

— Те са възможни само в Средните светове. Там мога да черпя от приливно-отливната сила. Отвъд тези места е невъзможно. Лейди, как дойде дотук?

— С моята колесница.

— Не е ли тази на Десетте невидими сили?

— Тя е.

— Да тръгнем с нея.

— Страх ме е. Слушай, магьоснико. Длъжен си да ме разбереш. Аз съм жена и обичам своя син, но не по-малко обичам и собствения си живот. Боя се. Страхувам се от мястото на схватката. Не ме споменавай с лошо, ако откажа да дойда с теб. Можеш да вземеш колесницата и да препуснеш, но без моята компания.

— Лейди, нищо лошо не мисля за теб.

— Тогава, вземи този медалион. Той направлява Десетте сили, които движат колесницата, а ще влее в теб и допълнителни сили.

— Има ли сили отвъд Средните светове?

— Да — казва тя и се мушва в ръцете му, а неговата зелена брадичка я погалва за миг по врата, въпреки че духчето й заскърцва с малките си зъбки и навива два пъти своята опашка.

После го отвежда до колесницата върху покрива на Дома на мъртвите и той се качва на нея, като държи високо медалиона а дясната си ръка; само за миг той става част от една добре композирана жива картина в бутилка от червено стъкло, след което проблясва някъде далече в небесата, наблюдавани внимателно от Изис.

Потръпвайки от ужас, тя се връща при местата на мъртвите, без да е спряла да мисли за онзи, когото я е страх да погледне в лицето и който точно сега се бие с безименното.

Врамин се взира напред с нефритените си очи. В тях танцуват точици жълта светлина.

КЪМ МЯСТОТО НА ОГЪНЯ

Зад очите на Врамин се появява видение…

Принцът стои и гледа надолу. Целият свят е потънал в огън. На носа на лодката на Принца е застанал звярът с бронираното тяло, а неговият ездач стои неподвижен и блестящ, загледан в мястото на сблъсъка. Арбалетът наближава. Раковината се движи бързо. Чукът е запънат и изплющява напред. Тогава се появява кометата с пламтяща опашка и също продължава напред, като блясъкът й постепенно изсветлява.

Някъде отзвънна банджо, Бронз се изправя на задни крака и главата на Генерала се завърта в своя шарнир над лявото рамо, за да посрещне с лице неканения гост. Лявата му ръка замахва рязко към него и Бронз продължава да се издига върху най-задните си крака, а после отскача от плавателния съд на Принца. Само три разкрача са достатъчни. Оседлан и ездач изчезват. Появява се мъглявина, нещо се набръчква и звездите започват да танцуват в този кът от небето, сякаш са светлинни отражения в басейн, чието спокойствие е нарушено. Кометата е увлечена от вятъра, който е самата промяна, преминава в двумерно измерение и също изчезва. Парчетата от разбития арбалет продължават по пътя, следван от съда, когато бе цял. Раковината се движи по повърхността на света, изчезва сред дима, праха и пламъците. Известно време цялата картина е все още жива. После раковината се стрелва като светкавица. Сега нейните пътници са трима.

Врамин стиска в ръката си късчето кървава светлина и Каляската на Десетте се втурва в преследване.

Сблъсъкът вилнее по повърхността на планетата. Кълбото прилича на нещо течно и врящо, което променя формата си и избликва в огнени фонтани. Появява се редица от огнени езици с гигантски размери, следвана от поредица мощни трусове. Светът се разцепва на съставните си части. Блесва мощно сияние, а след него се сипе прах и безпорядък. Започва раздробяване на късове…

Ето, това е видението зад нефритените очи на Врамин, в които танцуват жълти светлинки.

БЕЗДНАТА

Принцът Който Беше Хиляди е скръстил ръцете си на гърба и оглежда разрушения свят.

Разкъсаното тяло на света с всичките си отцепени и разбити съставни части продължава да се върти под него, като се сплесква и удължава, все така горящ, горящ, горящ.

Той наблюдава, като оглежда в кръг развалините с помощта на уред, подобен на розов лорнет с антени. От време на време се чува изщракване и антенките трепват. Той многократно го навежда надолу и го вдига нагоре. Накрая го оставя до себе си.

— Какво гледаш, братко?

Той обръща глава и вижда черната конска сянка, застанала до него.

— Виждам жива точица светлина, оградена от мъртвата маса долу — казва. — Прегъната, изкривена и с едва доловим пулс, но жива. Все още жива…

— Следователно баща ни не е успял.

— Боя се, че е така.

— А не трябва да бъде така.

Тайфон се оттегля.

Врамин, който преследва раковината на Анубис, вижда нещо, за което липсва предварително споразумение.

Върху отрупаната купчина от съставни елементи, които са били свят, се появява тъмно петно. То започва да расте посред светлината, праха и безпорядъка, докато накрая добива ясни очертания.

Това е черна сянка на кон, паднал върху натрупаните отломъци.

Тя продължава да расте и вече достига размерите на цял континент.

Като се изправя на задни крака, неистовият черен кон покрива всичко. Той се издува, разширява и удължава, докато обгръща всички останки от гибелта на цялата планета.

После в крайните му очертания лумва пламък. В пламтящия силует не остава нищо. Абсолютно нищо.

Тогава пламъците стихват и сянката се свива, отдръпва се и се спуска надолу по дълъг и съвършено празен коридор.

Сетне всичко изчезва.

Все едно светът никога не е съществувал. Него го няма, свършил се е, изчезнал е, а заедно с него и Безименното Нещо Което Вие В Нощта.

В главата на Врамин се появява стих: „Студен е въздухът и влажен е, а Рейн се носи тихо.“ Той не си спомня източника, но усещането му е познато.

Вдигнал високо кървавата мълния, Врамин преследва бога на смъртта.

КОРАБ НА ГЛУПЦИ

Бавно връщайки се към съзнание, окован като орел с разперени криле върху метална маса и ослепен от ярки светлини, които пронизват надълбоко жълтите му очи като електрически игли и стигат до неговия мозък, Сет изстенва тихо и опитва здравината на оковите си.

Ризницата му я няма, бледата светлина в ъгъла навярно е от звездния жезъл, а обувките всъдеходи изобщо не се виждат.

— Здравей, Унищожителю — казва носителят на ръкавицата. — Щастливец си, щом оцеля в двубоя.

— Мадрак ли е? — пита той.

— Да.

— Не мога да те видя. Тези светлини…

— Застанал съм зад теб, а единственото предназначение на тези светлини е да не ти позволят ползваш темпоралната фуга за бягство от нашия плавателен съд, преди да можем да ти го разрешим.

— Не разбирам.

— Битката долу се развихря. Наблюдавам я през страничен отвор. Изглежда вие имате превес. След миг Чукът, който смазва слънца, ще удари отново и ти ще се измъкнеш, разбира се, както го направи последния път с помощта на фугата. Затова и можахме да те приберем преди малко по същия начин, по който го стори Анубис преди много време. Фактът на твоето появяване е достатъчно доказателство за това, което ще се случи след малко. Вижте! Озирис нанася удар и Чукът започва да се спуска. Но… Анубис! Нещо не е в ред! Има някаква промяна! Чукът… ъ-ъ-ъ… го няма…

— Да, виждам — разнася се познатият лай. — Озирис също го няма. Да, това е работа на Стоманения Генерал.

— Какво ще правим сега?

— Нищо. Съвършено нищо. Такъв обрат е по-добър от нашите очаквания. Появата на Сет с помощта на фугата говори, че много скоро ще видим същински катаклизъм. Вярно ли е, Сет?

— Да.

— Последният ви сблъсък несъмнено ще унищожи света.

— По всяка вероятност. Не останах да наблюдавам.

— Ето, започва — казва Мадрак.

— Великолепно! Сега Сет е в ръцете ни, от Озирис се отървахме, а Стоманения Генерал го няма, за да ни преследва. По отношение на Тот нещата се развиват точно така, както искахме. Привет, Мадрак, нови Господарю на Дома на живота!

— Благодаря, Анубис. Не мислех, че ще стане толкова лесно. Но как стоят нещата с Безименното?

— Сигурно е било победено този път. Какво ще кажеш, Сет?

— Не знам. Поразих го с максималната мощ на жезъла.

— Тогава всичко се връзва съвсем точно. Сет, изслушай ме. Нямам нищо против теб, нито пък ще сторим зло на твоя син Тот. Спасихме те, а можехме да те оставим да изгниеш…

— Защо тогава сте ме овързали?

— Защото познавам твоя нрав и силата ти, а исках да се споразумеем, преди да те освободя. След като ти сам не ми предостави достатъчно благоприятна възможност, аз сам си я осигурих. Искам с твоя помощ да сключа сделка с Тот…

— Господарю! — извиква Мадрак. — Виж унищожения свят. Над него пада исполинска сянка!

— Това е Тайфон!

— Да. Какво ли е намислил да прави?

— Сет, какво знаеш по въпроса?

— Това означава, че аз не съм успял и някъде сред отломъците Безименното Нещо още вие в нощта. Тайфон довършва делото до край.

— Появява се огън, Господарю, а не виждам нищо в празното пространство, което зейва…

— Бездната Скагандук!

— Да — казва Сет. — Самият Тайфон е Бездната Скаганаук. Той прогонва Безименното от вселената.

— Какво беше Безименното?

— Бог — казва Сет. — Сигурен съм, че е стар бог, в който вече не е останало нищо божествено.

— Нищо не разбирам — изрича Мадрак.

— Той се шегува. Ами Тайфон? Как ще успеем да се справим с него?

— Няма какво да се справяте — отбелязва Сет, — Стореното от него сигурно ще доведе до собственото му осъждане на изгнание от вселената.

— Анубис, ние спечелихме! Победихме. Нали Тайфон беше единственото, от което се страхуваше?

— Да. Сега Средните светове остават завинаги в мои ръце.

— И в мои, недей забравя!

— В никакъв случай. И така, Сет, сам виждаш какъв ход поемат звездите. Ще се присъединиш ли към нас? Ще станеш дясната ръка на Анубис. Синът ти може да бъде регент. Нека той сам си избере служба, защото аз в никакъв случай не подценявам неговата мъдрост. Какво ще кажеш?

— Ще трябва да помисля върху нещата, Анубис.

— Въз всеки случай, имаш време. Но не забравяй, че сега съм неуязвим.

— А ти не забравяй, че аз победих Бог.

— Не би могъл да е Бог — казва Мадрак, — защото Той не може да бъде победен!

— Не е така — отговаря Сет. — Ти Го видя в края. Стана свидетел на Неговата сила. И сега Той не е мъртъв, а само е в изгнание.

Мадрак навежда глава и скрива лицето си в своите ръце:

— Не ти вярвам. Не мога…

— Това е самата истина, а ти си забъркан в цялата работа, о, изменнико-жрец, богохулнико, вероотстъпнико!

— Млъкни, Сет! — извиква Анубис. — А ти, Мадрак, не го слушай. Той вижда слабостта ти, както вижда недостатъците на всички твари, които среща. Иска да те въвлече в друго бойно поле, където ще бъдеш принуден да се бориш сам със себе си, както и да бъдеш победен от съзнанието за вина, която той се изхитри да съчини. Не му обръщай внимание.

— Ами ако казва истината? Бях само зрител и не правих нищо, дори не се възползвах от…

— Вярно е — казва Сет. — Вината е преди всичко моя и я поемам безусловно. Но не отричай и своето участие. Беше скръстил ръце и наблюдаваше с мисъл само за облагите, които щеше да извлечеш, докато този, на когото служеше, претърпя пълно поражение…

Анубис му нанася силен удар, който раздира бузата му.

— Изглежда си наумил нещо и получи моя отговор за опита ти да настроиш Мадрак срещу мене. Няма да стане. Той не е толкова наивен, колкото мислиш. Какво ще кажеш, отче?

Мадрак не отговаря и продължава да гледа през страничния отвор.

Сет прави усилие да разхлаби оковите, но не успява.

— Анубис! Преследват ни!

Анубис се отдалечава от Сет и потъва в тъмнината. Светлините продължават да пробождат лежащия под тях.

— Това е Колесницата на Десетте — казва Анубис.

— Нали е на лейди Изис? — пита Мадрак. — Защо тя ще ни преследва?

— Защото Сет бе някога неин възлюбен. Може би още е такъв. А, Сет? Какъв е случаят?

Сет не отговаря.

— Каквото и да е, но колесницата наближава — казва Мадрак. — Каква е силата на Червената Магьосница? Опасна ли е тя за нас?

— Тя не е толкова силна, колкото се бои от своя стар съпруг и повелител Озирис. Отбягва го от дълги векове. Аз съм поне толкова силен, колкото е и Озирис. Не ще ни победи някаква жена, особено след като постигнахме толкова много.

Мадрак привежда глава и започва да мънка, като се бие в гърдите.

— Спри! Направо си смешен!

Сет се изсмива и Анубис изръмжава, обръщайки се към него.

Но Сет вдига кървящата си лява ръка, която току-що е успял да освободи, и я изправя пред своето тяло.

— Опитай, куче! С една ръка срещу моята! С твоя жезъл или с всяко друго оръжие срещу лявата ръка на Сет. Ела по-близо! — пламват като две слънца очите му и Анубис се отдръпва извън обсега на неговата ръка.

Светлините продължават да го заслепяват.

— Мадрак, убий го! — вика Анубис. — Вече не ни трябва. Ти носиш ръкавицата на Силата! Той не може да й устои!

Мадрак не отговаря. Вместо да го направи, той започва:

— Прости ми. Който и да Си сега или в миналото, Каквото Можеш или не Можеш да Бъдеш, за грешките и пропуските, които съм допуснал според случая в това, което току-що стана — реди той, като продължава да се удря в гърдите. — И в случай, че…

— Тогава дай ми ръкавицата! — изкрещява Анубис. — Бързо!

Но Мадрак продължава, без да го чува.

Раковината внезапно се разтърсва и Врамин влиза през една двойно уплътнена врата, която внезапно отскача, тъй като магьосниците и поетите са много добри за подобни неща.

Той размахва бастунчето си и се усмихва.

— Как сте? Как сте?

— Мадрак, заеми се с него! — виква Анубис. Врамин пристъпва, но Мадрак продължава да гледа през прозореца и да мърмори нещо.

Тогава Анубис вдига своя жезъл пред него.

— Изчезвай, Ангел от Седмата Станция, който е паднал — изрича той.

— Ползваш старата ми титла — казва Врамин. — Сега сън Ангел на Дома на мъртвите.

— Лъжеш.

— Не лъжа. По нареждане на Принца наистина сега заемам бившата ти длъжност.

Сет извърта силно дясната си ръка и я освобождава.

Врамин разлюлява пред Анубис медалиона на Изис и той отстъпва назад.

— Мадрак, заповядвам ти да го унищожиш! — кресва той.

— Врамин ли? — пита Мадрак. — О, не, не и Врамин. Той е добър. И е мой приятел.

Сет освобождава и десния си глезен.

— Мадрак, след като няма да убиеш Врамин, поне задръж Сет!

— Ти, Който може би си нашият Отец и Който може и да си на Небесата… — произнася монотонно Мадрак.

Тогава Анубис изръмжава и насочва жезъла си като базука към Врамин.

— Не приближавай нито крачка — обявява той. Но Врамин пристъпва напред. Към него лумва светлина, но червените лъчи от медалиона я неутрализират.

— Куче, много е късно — казва той. Анубис заобикаля и приближава до страничния отвор, където е Мадрак.

Сет освобождава левия си глезен, разтрива го и става.

— Сега ще умреш — изрича Сет и тръгва напред.

В същия миг Анубис пада върху ножа на Мадрак, който пронизва врата му над ключицата.

— Не исках да го направя — казва Мадрак, — но това компенсира отчасти моята вина. Кучето ме отклони от правия път. Подарявам ти живота му.

— Ах ти, глупако! — избухва Врамин. — Трябваше ми пленник!

Мадрак започва да хълца.

Кръвта на Анубис изтича на червени струи по палубата на раковината.

Сет бавно скланя глава и трие очите си.

— Какво ще правим сега? — пита Врамин.

— …Да се свети Твоето име, ако Ти имаш име и някакво желание да го видиш светено… — казва Мадрак.

Сет не отговаря, тъй като е затворил очите си и е потънал в сън, който ще продължи дни наред.

ФЕМИНА ЕКС МАХИНА

Тя лежи бременна в шасито на машината. Една стена от кабинката е дръпната встрани. Проводниците са откачени от главата и гръбнака й, прекъсвайки връзките с леденостудения логически възел, равнодушните банки с данни в паметта, принудителните и непреодолими импулси от секскомпютъра и тръбите за хранителните съставки. Тя е разпрограмирана.

— Принц Хор…

— Мегра, остани спокойна.

— …Ти разруши магията.

— Кой те подреди така зловещо?

— Магьосницата на Логия.

— Майка ми! Мегра, тя винаги е постъпвала като безумна. Съжалявам — той поставя ръката си върху нея. — Защо го е сторила?

— Според нея причината бе, че ще родя дете от Сет, докато аз не знаех нищо по онова време…

— Сет! — и пръстите на Хор потъват в металната маса. — Значи, Сет. Насили ли те?

— Не е съвсем точно.

— Сет… Какви са чувствата ти към него сега?

— Мразя го.

— Това ще бъде достатъчно.

— За него животът не струва нищо…

— Знам. Повече няма да те питам за него. Мегра от Калган, ще дойдеш ли с мен в Дома на живота, където оставаме двамата завинаги?

— Хор, боя се, че ще трябва да родя тук. Много съм слаба за далечен път, а времето ми за раждане наближава.

— Така да бъде. Ще останем тук още известно време.

Тя поставя ръцете си на корема и затваря кобалтовите си очи. От светлината на машината бузите й пламват.

Хор сяда до нея.

След малко тя изкрещява.

ВЕНЧАВКАТА НА РАЯ И АДА

Цитаделата на Марашек, която е празна, не е празна и е празна отново. Защо? Вслушайте се…

Сет не помръдва от мястото си, взрян в чудовището, което се хвърля към него.

Много отдавна те се бият във вътрешния двор.

Тогава Сет преломява гръбнака му и то пада с приглушен стон.

Неговите очи блестят като слънца и той ги обръща отново към мястото, където пътят му бе препречен.

Тогава Тот, негов син и баща, както и Принц Който Беше Хиляди, отпушва шишето с бързите чудовища и вади следващата семка.

Засява я в прахта; под ръката му разцъфтява следващата напаст и се насочва към Сет.

Яростта в очите на Сет пада върху създанието и сблъсъкът продължава.

Докато Сет застава над смазаното тяло, навежда глава и изчезва.

Но Тот го следва и не спира да сее изчадия, а привиденията на Сет и чудовищата, с които той се бие, продължават да вилнеят в мраморната памет, която е разрушаваният и отново издиган най-древен град Марашек.

И всеки път, когато Сет унищожава някое ново чудовище, той пак обръща погледа си към мястото и момента, където се би с Безименното и разруши един свят и където черната конска сянка на неговия син се изправя на задните си крака и бълва огън, а после потвърждава с утвърдително кимване въпроса за пълно унищожение и се отправя към същото място и същия момент. Но Тот го следва и продължава да го влудява с нови изчадия.

Така е, защото Сет е самото разрушение, и той ще унищожи и себе си, ако нещо подходящо не е под ръка или не се вижда някъде във времето или пространството. Обаче Принцът е мъдър и държи сметка за този факт. Ето защо той следва своя баща по време на неговото пътуване към жертвеника на всеобщото изтребление, след като бе изваден от транса, в който бе изпаднал при битката срещу Нещото Което Вие В Нощта. Понеже Тот знае много добре, че ако съумее да отклони достатъчно дълго вниманието му от целта на неговото пътуване, ще се появят нови неща, към които може да бъде обърната ръката на Сет. А причината е, че такива неща винаги се появяват.

Обаче те не пътуват във времето, а може би го изпълват цялото, считано от този миг: мъдрият Принц и неговият страховит баща/син, който винаги обикаля около Бездната, която е Скаганаук — техен син, брат и внук.

Ето защо привиденията на Сет и чудовищата, с които той се бие, продължават да вилнеят в мраморната памет, която е разрушаваният и отново издиган най-древен град Марашек.

СЪН НА МАГЬОСНИЦА

Тя спи в Дома на мъртвите в дълбока, тъмна и скрита крипта и съзнанието й е като снежинка, която се стапя и изчезва. А мотоциклетът на времето дава газ, когато профучава наблизо, и в познатото огледало се появяват спомените за скорошните битки: Озирис е мъртъв, а Сет е заминал. Ето го зеленият смях на Врамин, който е не само луд, но и поет. Едва ли става за съпруг и повелител на Магьосницата на Логия. По-добре да няма шумотевица. Проспи една епоха, после ще видиш какво е свършил Тот. Тук, сред праха на мумиите и изгорелите тънки свещици, тук, в най-дълбоката изба на Дома на мъртвите, където никой няма име, никой не търси никого и никой не ще бъде потърсен. Точно тук: заспи. Спи и остави Средните светове да пътуват, без да знаят за Червената Дама, която е Сласт, Жестокост и Мъдрост, която е едновременно майка и любовница — повелителка на фантазията и изумяващата хубост.

Създанията от светлина и мрак танцуват върху устните на гилотината и Изис се страхува за поета. Създанията от светлина и мрак обличат и разхвърлят одеждите на мъж, машина и бог, а Изис харесва танца. Създанията от светлина и мрак се раждат много на брой, умират мигновено, могат да оживеят отново, а могат и да не оживеят — Изис одобрява това.

Уплашено от тези сънища, нейното духче се притиска на сън плътно до нея — едно мъничко нещо, което проплаква в нощта.

Колелата се въртят и ревът на мотоциклета постоянно се засилва, което, само по себе си, също е вид тишина.

АНГЕЛ В ДОМА НА ЖИВОТА

(Те идват, крачейки в средата на нощта. Трима са и вървят заедно в места на вяра и неверие. Минават през местата за забавление на най-различни видове и най-сетне стигат до добре осветеното Авеню на гадателите; тръгват по него, като минават покрай астролози, нумеролози, гадатели на тарок и прорицатели на Ий Чинг.

В движението си напред те преминават от светли на по-тъмни места, от полумрак и тъмнина към здрач и нищета. Небето е провиснало чисто над тях и звездите блестят. Улиците се стесняват и сградите се навеждат към тях, канавките са пълни със смет; деца с дълбоко хлътнали очи ги гледат, почти безтегловни в обвилите ги майчини ръце.

Те стъпват върху боклука и тръгват през него. Никой не смее да заговори тримата. Силата около тях се чувства като миризма и волята им личи отчетливо.

Маниерите им са изящни, а те носят великолепни наметала. Минават през боричкащи се котки и натрошени шишета така, че все едно ги няма.

Над тях нещо ярко блясва в небето, тъй като светлината от света, разрушен от Сет, най-сетне достига до този свят като нова звезда, заливайки ги с цветове от синьо до червено.

Вятърът е студен, но те не му обръщат внимание. Думата за полово сношение е надраскана неграмотно на деветдесет и четири езика, но те не я забелязват.

Когато най-сетне стигат до една разнебитена машина, се заглеждат в някаква гнусотия, изрисувана на нейната врата.)

ПЪРВИЯТ

Тук е.

ВТОРИЯТ

Да влизаме.

ТРЕТИЯТ

Хайде.

(Първият бутва вратата с бастунчето си със сребърна глава и тя широко се отваря. Той влиза, последван от другите. Минават през коридор и той докосва друга врата. Тя също се отваря и те отново спират).

ХОР

Нима си ти?!

(Този със зелените очи, които светят в сумрака, кима.)

Защо сте тук?

МЪЖЪТ КОЙТО НОСИ ЖЕЛЕЗЕН ПРЪСТЕН

За да ти съобщим, че баща ти е мъртъв.

ХОР

А ти кой си?

МЪЖЪТ КОЙТО НОСИ ЖЕЛЕЗЕН ПРЪСТЕН

Познаваше ме като Стоманения Генерал. Аз убих Озирис и сам станах на парчета. Принцът ме събра и отново съм от плът, само за известно време. Дойдох да ти кажа как стоят нещата и да ти обясня пред всички, че това не бе извършено потайно или със зла умисъл, а стана в открит двубой по време на война.

ХОР

Ти си човек, който говори истината. От всички създания си единственият, в чиито думи не се съмнявам. И няма да търся удовлетворение, след като е станало в честен бой и във военно време. Как премина войната?

ДЕБЕЛ МЪЖ, ОБЛЕЧЕН В ЧЕРНО, ЕДИНСТВЕНОТО ОКО НА КОЙТО Е СИВО, ВЪРТЯЩО СЕ КОЛЕЛО

Принцът отново владее Средните светове.

ВРАМИН

Ние сме негови емисари, дошли да те помолим да се върнеш в Дома на живота, където можеш да управляваш вместо баща си като Ангел на това място[1].

ХОР

Разбирам. А Сет?

ВРАМИН

Замина. Никой не знае къде е той.

ХОР

Това ми харесва. Дори много. Да, мисля, че ще се върна.

МАДРАК

(коленичил на едно коляно до Мегра от Калган) Кое е това дете?

ХОР

Моят син.

МАДРАК

Синът на Хор. Приготвил ли си му име?

ХОР

Още не.

МАДРАК

Моите поздравления!

ГЕНЕРАЛЪТ

И моите!

ВРАМИН

Много и от мен!

ХОР

Благодаря ви.

ВРАМИН

Дарявам му медалиона на Изис, който дава сила. Знам, тя ще бъде доволна, че внукът й го носи.

ХОР

Благодаря ти.

ГЕНЕРАЛЪТ

Дарявам му пръстен — частица от предишното ми тяло, което добре ми служеше. Той винаги ме е подсещал да бъда хуманен, когато се е налагало.

ХОР

Благодаря.

МАДРАК

Дарявам му моята тояга, за да го подкрепя. Защото съществува една древна традиция, съгласно която тоягите го правят по свой собствен начин, макар и да не знам защо.

ХОР

Благодаря ти.

МАДРАК

Сега трябва да тръгвам, защото отивам на покаяние. Поздрав на теб. Ангел на Дома на живота!

ХОР

Лек път и за теб, Мадрак.

(Мадрак излиза)

ГЕНЕРАЛЪТ

Има една революция, която съм длъжен да подкрепя. Отивам да потърся коня си. Поздрав на теб, Ангел на Дома на живота!

ХОР

На теб успешна революция, Генерале…

(Генералът тръгва)

ВРАМИН

А аз отивам в Дома на мъртвите, където сега съм господар. Поздрав на теб. Ангел на Дома на живота! Някой ден Принцът ще ти се обади от Марашек. Ще се съберат и останалите Ангели от другите Станции, за да ти засвидетелстват своята почит.

ХОР

Прекрасни стихове и светла лудост за теб, Врамин.

ВРАМИН

Благодаря ти и струва ми се, че това е всичко, което има да се каже.

ХОР

Така изглежда.

(Врамин вдига бастунчето си и пада една поема, която пламти на пода.

Хор се навежда, за да я прочете, а когато отново поглежда нагоре, зеленият мъж го няма.

Когато поемата избледнява и изчезва. Ангелът на Дома на живота е сигурен, че всичко се е случило наяве, но забравя думите на поемата, както и би следвало да бъде.)

[1] Всъщност според древния египетски мит след оживяването на Озирис благодарение на неговия син, Хор остава да повелява на земята, а Озирис пожелава да царува и съди мъртвите в задгробния свят. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.